Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить витребувати із чужого, незаконного володіння [PERSON] в користь [PERSON] 55/100 частин будинку та 55/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:02:376:0070, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач вказує, що на підставі договору дарування від 09.10.2009 позивач набула у власність 55/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2017 вказаний договір було визнано недійсним, право власності визнано за [PERSON] . На підставі договору дарування від 05.12.2017 №1280 право власності на домоволодіння перейшло до [PERSON] , а на підставі договорів дарування від 13.12.2017 №1988 та від 13.12.2017 №1991 до [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2018 вказане заочне рішення цього ж суду скасовано. Оскільки майно вибуло із її володіння поза її волею, вбачає наявність підстав для витребування майна від останнього набувача в свою користь. Вказує, що право власності на відповідну частину земельної ділянки перейшло до позивача при набутті у власність будинку. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. В судовому засіданні позивач позов підтримала, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти позову в частині витребування земельної ділянки. Зокрема вказує, що право власності на земельну ділянку позивач не мала, а тому не можна її витребувати в користь позивача. Обставини, встановлені судом. Між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] , як обдарованим укладено договір дарування від 09.10.2019, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С., реєстровий номер 598. Предметом договору визначено 55/100 частин домоволодіння номер [ADDRESS] (п.1 договору). За п.2 договору, на земельній ділянці площею 583 кв.м. розташовані: А-2 житловий будинок житловою площею 189,9 кв.м., загальною площею 362,3 кв.м.; Б гараж; 1-9 споруди. Як вбачається із відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно в реєстрі міститься запис: реєстраційний номер 1991517; тип майна домоволодіння, загальна площа 362,3, житлова площа 198,9 кв.м., площа земельної ділянки 853, загальна вартість домоволодіння 888\~779 грн. У технічному описі майна вказано як правовстановлюючий документ на будинок рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська так і державний акт на право власності на земельну ділянку. 45/100 частин такого домоволодіння, 24.07.2003 зареєстровано за [PERSON] , 55/100 за [PERSON] на підставі вказаного вище договору. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2017 у справі №202/168/17 визнано недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння, який був укладений 09.10.2009, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С., зареєстрованмй в реєстрі за №598; припинено за [PERSON] право власності на 55/100 частини домоволодіння та повернуто сторони у первісний стан та зобов`язано їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору; визнано за [PERSON] право власності на 55/100 частину домоволодіння; скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 31.05.2006 на ім`я [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0853 га кадастровий номер 1210100000:02:376:0070 та визнано право власності на земельну ділянку за [PERSON] . Ухвалою цього ж суду від 05.04.2018 заочне рішення скасовано, а ухвалою суду від 29.06.2021 позов та зустрічний позов у справі №202/168/17 залишено без розгляду. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу про залишення позову без розгляду залишено без руху, на виконання якої апелянтом подано заяву про усунення недоліків. На момент вирішення даної справи доказів відкриття апеляційного провадження не надано. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 55/100 земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі заочного рішення було зареєстровано за [PERSON] 05.12.2017 та на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2017, номер 2003 за [PERSON] . Право власності на будинок за цією адресою: на підставі заочного рішення було зареєстровано за [PERSON] 05.12.2017, на підставі договору дарування від 05.12.2017, номер 1280 за [PERSON] , на підставі договорів дарування від 13.12.2017, на 5/100 та 50/100 частин, за [PERSON] . На земельну ділянку по [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:02:376:0070 оформлено державний акт від 31.05.2006, де співвласниками вказано [PERSON] та [PERSON] . Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. Згідно приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. За змістом статті 388\~ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015. Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14. У відповідності до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. У Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР містився такий термін як садиба, під яким розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. У відповідності\~до ст.377\~ЦК України,\~норми якої\~кореспондуються із\~нормами ст.120\~Земельного кодексу\~України (в\~редакції на\~час укладення\~договору від\~09.10.2019),\~до особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). У відповідності до п.6.27 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №689/26/17 від 16.06.2020, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Висновки суду. Правомірність набуття права власності позивачки на майно презюмується згідно ст.204, 328 ЦК України. Судову справу №202/168/17 суд не враховує, оскільки позови у такій справі на час розгляду даної справи залишено без розгляду. Оскільки майно вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, то воно вважається таким, що вибуло з володіння позивача поза його волею, а відповідно наявні підстави для його витребування від останнього набувача, що є належним способом захисту порушених прав власника віндикацією. Щодо земельної ділянки, то на переконання суду позивачка набула право власності на домоволодіння, яке включає як житловий будинок так і земельну ділянку. Це вбачається із договору дарування від 09.10.2019 та із запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в якому за єдиним реєстраційним номером 1991517 вказано домоволодіння із зазначенням земельної ділянки та із зазначенням у технічному описі майна як правовстановлюючого документу на будинок так і державного акту на право власності на земельну ділянку. При цьому чітко вбачається реєстрацію права власності на 55/100 такого домоволодіння за позивачкою. Крім того, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, враховуючи належність частини земельної ділянки попередньому власнику (до позивача), можна стверджувати, що земельна ділянка перейшла у власність позивача навіть при купівлі нею окремо житлового будинку. Позивачка просить одночасно задовільнити віндикаційну вимогу (ст.388 ЦК України) та визначати право власності на майно (ст.392 ЦК України). Такі способи захисту є відмінними та самостійними і не можуть бути застосовані одночасно. За даних відносин належним способом захисту є саме віндикаційний позов, який суд задовольняє.

Outcome: dismissed