Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому з уточненням просить: виділити 1/4 ідеальної частки [PERSON] у спільній сумісній власності на житловий будинок за адресою - [ADDRESS], визнавши за нею право власності на цю частку за життя; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 ідеальної частки житлового будинку за адресою - [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. В обґрунтування позову покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності спірна квартира. Попри те, померла [PERSON] відносно своєї частки у цьому будинку склала заповіт та заповіла свою частину внукові [PERSON] Оскільки, ідеальної частки за життя [PERSON] не було виділено, просить суд визначити її судовим рішенням та на таку визнати право власності за ним у порядку спадкування. У судове засідання позивача у судове засідання не з'явився. Подав суду заяву про слухання справи у його відсутності; просить повністю задовольнити позовні вимоги та у разі неявки відповідачів без поважних причин провести заочний розгляд справи. Відповідачі повторно не з'явились у судове засідання, хоча належним чином були повідомлені, суду не відомі причини неявки; від відповідача [PERSON] надійшла заява про слухання справи у його відсутності, не заперечує проти позову та просить слухати справу у його відсутності. Треті особи у судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про місце і час розгляду справи; подали суду заяви про слухання справи у їх відсутності; третя особа [PERSON] не заперечує проти позову. Суд зі згоди сторони позивача, що викладена у поданій суду заяві, постановив ухвалу, яка внесена до журналу судового засідання, про порядок заочного розгляду справи з дотриманням вимог, встановлених ст.224 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] володіють на праві приватної спільної сумісної власності житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79.0 кв.м., що підтверджено свідоцтвом про право власності від 15 серпня 2007 року № [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.10.2007 №16109329 /а.с.6, 7/. [PERSON] 17 жовтня 2012 року на випадок своєї смерті здійснила розпорядження належній їй на праві приватно власності частиною будинку [ADDRESS], яку заповіла своєму внукові [PERSON], [INFO]. Дана обставина підтверджена заповітом від 17.10.2012, який записаний у приміщенні держконтори за адресою - м.Львів, вул.Зубрівська,9 та зареєстрований у реєстрі за №2-602. [INFO] [PERSON], [INFO], померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданого Сихівським районним відділом у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 25 листопада 2016 року серії [NUMBER]. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.ч.1,3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відтак, відкрилася спадщина після смерті [PERSON], а у [PERSON], як в єдиного спадкоємця по заповіту, виникло право на спадкування майна останньої. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини в порядку ст.1269 ЦК України, а саме звернулася до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON]. Як вбачається із наявного в матеріалах справи копії листа від 16 березня 2017 року №457/02-14, завідуючий Першою львівською державною нотаріальною конторою повідомляє позивача, що згідно з п.4.18 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Відповідно до п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №96/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У зв'язку із відсутністю документів про підтвердження за померлою [PERSON] частки у праві спільної сумісної власності на 1/4 частини житлового будинку, що за адресою - [ADDRESS] унеможливлює встановлення складу спадкового майна. Враховуючи вищенаведене, позивачу було роз'яснено його право на звернення до суду для вирішення зазначеного питання. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України виділ частки та поділ майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється за домовленістю учасників права спільної власності. Враховуючи наведене вище, суд виходить з рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності , у відповідності до ч.2 ст.370 та ч. 2 ст.372 Цивільного кодексу України). У відповідності до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що оскільки між співвласниками спірного житлового будинку, що належить їм на праві спільної сумісної власності, частки виділені не були, спору щодо їх рівності не існувало, будь-якої домовленості між ними не встановлено, а відтак, такі в силу ч.2 ст.372 ЦК України, вважаються рівними, а тому, при виділі часток між співвласниками: померлою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - такі є рівними та складають по 1/4 ідеальній частці зазначеного вище житлового будинку за кожним, а позов у цій частині необхідно задовольнити. Необхідно визначити, що частка померлої [PERSON] (померла [INFO]) в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] становила 1/4 ідеальної частки зазначеного житлового будинку. Щодо позовної вимоги, між тим, в частині виділення частки та визнання права власності за померлою на частку, яка належала їй за життя, суд приходить переконання, що така частина позовних вимог безпідставна, суперечить вимогам чинного законодавства, а відтак у такій необхідно відмовити . Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності позивача на 1/4 ідеальну частку, яка належала спадкодавцеві - [PERSON], житлового будинку, що знаходиться за адресою - [ADDRESS], суд вважає, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Згідно вимог ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судом встановлено, що єдиною підставою для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є невизначеність частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на квартиру. При визначенні цієї частки у позивача будуть наявними всі необхідні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, в задоволенні цієї позовної вимоги теж необхідно відмовити. Відповідно до ст..368, 369, 372, 392, 1216, 1218, 1220, 1223, 1268 ЦК України та

Outcome: partial