Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про зняття арешту з майна, а саме: квартири [ADDRESS]. В обґрунтування посилався на те, що 07.03.2016 року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді частки вищевказаної квартири, яка належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та померлому [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1999 року №7-99-174015, видане Центром приватизації державного жилого фонду на підставі розпорядження від 23.04.1999 року №28842. Позивач 15.06.2012 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище з «Ліхо» на «Рискінд». Позивач звернулася до нотаріальної контори у передбачений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, однак, останній було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину звязку із тим, що, відповідно до виписки із реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного іпотек реєстру, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів №180841328 від 03.11.2016 року, було накладено арешт на всю квартиру [ADDRESS] на ім.»я позивача [PERSON] Вказаний арешт було накладено 28.01.2010 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 9460155 на підставі постанови Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.01.2010 року № 106-7. Після цього позивач звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту, але їй було відмовлено, оскільки виконавче провадження було здано до архіву та не можливо ідентифікувати постанову № 106-7 та в межах якого виконавчого провадження вона винесена. У судове засідання позивач не прибула, надала суду заяву із клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач представник Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального Управління юстиції у Харківській області, у судове засідання також не прибув, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечував. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. За заявою позивача, на підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задовольнити позов, виходячи із наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1999 року №7-99-174015, видане Центром приватизації державного жилого фонду на підставі розпорядження від 23.04.1999 року № 28842, трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на підставі спільної (сумісної) власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]С.(а.с.12). Позивач 15.06.2012 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище з «Ліхо» на «Рискінд» (а.с.8). 07.03.2016 року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №531804 від 09.03.2016 року (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частки трикімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач звернувся у передбачений законом шестимісячний строк до Четверної Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] 30.05.2017 року за № 2791/02-14, але останній було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.4), оскільки згідно витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного іпотек реєстру, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів № 180841328 від 03.11.2016 року, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] на ім»я боржника - [PERSON] Вказаний арешт було накладено 28.01.2010 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 9460155 на підставі постанови Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.01.2010 року № 106-7 (а.с.5). Відповідно до листа Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 18557 від 24.05.2017 року, що встановити під час якого примусового виконання виконавчого документа, де постановою №106-7 від 28.01.2010 року було накладено арешт на майно боржника [PERSON] не можливо, оскільки не вдалось ідентифікувати постанову по номеру № 106-7 та в межах якого виконавчого провадження вона була винесена. Одночасно повідомлено, що відповідно до перевірки єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за період з 2007 по 2009 роки на виконанні у державного виконавця відділу [PERSON] перебував виконавчий лист №2н-103 від 02.02.2007 року, виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ЗАЗ УМЗ боргу у розмірі 1817,21 грн., який від 30.09.2009 року було завершено на підставі п. 2 ст. 47. Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Згідно акту вилучення виконавчих проваджень для знищення, дане виконавче провадження знищено в звязку із закінченням строку зберігання, тому установа не має можливості надати більш детальну інформацію (а.с.17). Відповідно до ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на той час), у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. Крім того, відповідно до ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на час накладення арешту) та ч.1 ст.379 ЦПК України у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Але дані вимоги законодавства не були дотримані державним виконавцем під час накладення арешту на спірну квартиру. На підставі викладеного, суд вважає є всі підстави для задоволення позову.

Outcome: approved