Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним і відповідачкою та визначити місце проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він із відповідачкою перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначив, що вони мають різні погляди на життя і сімю, що призводить до постійних сварок. Також, зазначив, що вони спільно не проживають. Сторони в судове засідання не прибули, надали суду заяви у яких просили розглянути справу у їх відсутності; при цьому відповідач не заперечила щодо задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. 21 квітня 2007 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за № 88, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії 1-ОК № 040743 від 21 квітня 2007 року (а.с. 5). Сторони є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ОК № 389808 від 31 серпня 2018 року (а.с. 6). Позивач бажає розірвати шлюб, а відповідач проти цього не заперечує. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер та сторони бажають його розірвати, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приймає до увагу ту обставину, що між сторонами фактично відсутній спір з приводу місця проживання дитини та остання за їх спільною згодою проживає із матірю. У звязку з цим, в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини слід відмовити. При цьому, у звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі частини першої статті 142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: partial