Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила правок користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно він є власником квартири [ADDRESS]. Крім нього, зареєстровані за вказаною адресою відповідачі по справі [PERSON] та неповнолітній [PERSON]. Відповідачі по справі за місцем реєстрації не проживають з жовтня 2013 року, проте знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку відмовляються, комунальні послуги не сплачують. Зазначене ставить його у скрутне матеріальне становище, вирішити зазначений спір позасудовим шляхом неможливо, в зв'язку з чим звернувся за захистом своїх прав до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила, що позов відносно дитини не підлягає задоволенню через порушення прав неповнолітнього. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами житлового законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічна правова норма закріплена в ст. 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.06.2003 року позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки про склад сім'ї від 14.07.2015 року № 4788 в належній позивачу квартирі зареєстровані відповідачі по справі [PERSON], [INFO], та її малолітній син [PERSON], [INFO]. Факт реєстрації відповідачів створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, оскільки [PERSON] та [PERSON] участі в утриманні квартири не приймають, комунальні послуги не сплачують, добровільно знятись з реєстраційного обліку відмовляються. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої приєдналась Україна 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 319, 321 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Право власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності законодавство надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до актів обстеження, складених 16.07.2015 року та 06.08.2015 року за участю сусідів та представників КП «Соснівська СУБ» встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають, особисті речі відсутні. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Стаття 156 ЖК встановлює, що члени сім'ї власника житлового будинку чи квартири до яких належить дружина, їх діти і батьки, що проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням. При цьому, суд враховує, що відповідач була вселена на житлову площу позивача не як член його сім'ї, а в якості дружини його сина за умови звільнення житла при першій змозі і спільно з власником квартири ніколи не проживала. Відповідач не була членом сім'ї власника квартири - [PERSON], а користувалась житлом лише за його згодою. Син позивача (колишній чоловік відповідачки - [PERSON].) на вимогу власника добровільно звільнив житло. Посилання відповідача та третьої особи на порушення прав неповнолітнього у зв'язку із зняттям з реєстрації в спірній квартирі не грунтується на вимогах закону, оскільки наявність чи відсутність прописки сама по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач разом з сином беруть участь в оплаті витрат на комунальні послуги, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталися та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідача разом з дитиною у спірній квартирі. З огляду на викладене, та враховуючи, що неповнолітня дитина мешкає разом з відповідачкою, яка за власним бажанням не проживає у спірній квартирі з 2013 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданої представником позивача квитанції розмір судового збору складає 243,60 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved