Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач, звернувся до суду та просить постановити рішення, яким: - припинити за відповідачем [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за ним, позивачем право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належить йому на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 01.12.2009 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом [NUMBER] від 21.07.2015 року, посвідченого Ажинтаревим В.В., приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області. Власником іншої 1/3 частки вказано домоволодіння був батько [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька з заявами про прийняття спадщини за заповітами до приватного нотаріуса звернулися його, позивача рідні сестри: - [PERSON] з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] : - [PERSON] про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки. Він, позивач подав приватному нотаріусу заяву про відмову від отримання обов`язкової частки у спадщині, що відкрилася після смерті батька. Спадкоємець [PERSON] оформила належним чином свої спадкові права, та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. Втім, спадкоємець [PERSON] до теперішнього часу прийняту спадщину не оформила, та не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку спірного домоволодіння. Таким чином, він, позивач разом з відповідачем володіють правом спільної часткової власності. Разом з цим, протягом тривалого часу (майже п`ять років), відповідач не завершує процедуру оформлення спадщини, не користується належною їй 1/3 часткою вказаного житлового будинку, не проживає в ньому, не утримує його і не несе жодних витрат по його утриманню, та не потребує житла в цьому будинку. На думку позивача, розподіл будинку в натурі на 2/3 і 1/3 частку фактично не можливий з огляду на його технічні характеристики, а відтак є неподільною річчю. Його, позивача сім`я складається з п`яти осіб, з яких троє діти, та всі проживають у спірному будинку, іншого житла не мають. Тоді як відповідач забезпечена благоустроєною сучасною трикімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] , та відповідно не потребує необхідності в житлі в с.Виноградівка Болградського району Одеської області. Тому, позивач переконаний, що припинення права власності на 1/3 частку спірного житлового будинку не завдасть істотної шкоди інтересам та правам відповідача, та в силу вимог ст.ст.364, 365 ЦК України просив припинити за відповідачем її право власності на 1/3 частку спірного домоволодіння і визнати за ним, позивачем право власності на цю частку домоволодіння.. Дані обставини стали підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою від 19.05.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 17.06.2020 року об 11:00 годині (а.с.16). Позивач у судове засідання не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся, згідно вимог чинного законодавства, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.88). Відповідач, будучи належним чином повідомленою, про час та місце проведення підготовчого розгляду, у судове засідання не прибула На адресу суду надіслала заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність. До заяви відповідач додала копію розписки про отримання від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 59 000.00 гривень, що становить вартість 1/3 частки спірного домоволодіння (а.с.95-98). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви позивача, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.12.2009 року (а.с.8), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.12.2009 року (а.с.8) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2015 року серії [NUMBER] (а.с.9), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 21.07.2015 року (а.с.10) - позивач є власником 2/3 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Власником іншої 1/3 частки вказаного спірного домоволодіння, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.12.2009 року (а.с.8), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.12.2009 року (а.с.8) був [PERSON] , батько сторін по справі. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 07 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 690 (а.с.6, 43). З досліджених матеріалів спадкової справи № 85/2015, заведеної приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Ажинтаревим В.В. щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.21-87) слідує, що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулись: - [PERSON] , донька спадкодавця (а.с.32-36), яка своєю заявою прийняла спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с.31, 45), та отримала 15.02.2016 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки (а.с.80-85); - [PERSON] , донька спадкодавця (а.с.38-42), яка своєю заявою прийняла спадщину за заповітом на 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.37, 47), однак свідоцтво про право на спадщину до теперішнього часу не отримала. Син спадкодавця [PERSON] (а.с.30) 15.12.2015 року подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька (а.с.27). Згідно технічного паспорту на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] вбачається технічна характеристика будинку, господарських будівель та споруд, та з огляду на план розташування приміщень в житловому будинку - виділ в натури на окремі частки не можливий. Інвентаризаційна вартість всього домоволодіння становить 174 527.00 гривень (а.с.89-94). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Положеннями ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1). Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (ч.2). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5). З огляду на зазначене, відповідачу [PERSON] належить 1/3 частка спірного домоволодіння, не зважаючи на те, що нею не було отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до приписів ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої ст.346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Згідно розписки відповідача по справі [PERSON] нею отримано від позивача [PERSON] суму коштів в розмірі 59 000.00 гривень в рахунок компенсації вартості належної їй 1/3 частки спірного домоволодіння (а.с.98). Даний спосіб захисту жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача. Зазначене повністю узгоджується з висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеного в постанові від 24.02.2016, справа № 6-2784цс15, з якого слідує, що «Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, вважав, що попереднє не внесення позивачкою вартості частки, право власності на яку припиняється, на депозитний рахунок суду з урахуванням фактичних обставин цієї справи, зокрема наявності непогашених боргових зобов`язань відповідача перед позивачкою, не буде суперечити вимогам частини другої статті 365 ЦК України, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, тобто не порушить вимоги пункту 4 частини першої цієї статті». Тобто, такий вид документу як розписка про отримання коштів приймається як належний доказ отримання стороною коштів з метою виконання зобов`язання, та в даному випадку не обов`язковим є попереднє внесення коштів позивачем на депозитний рахунок. Оцінюючи подані докази та встановлені судом обставини, є всі підстави вважати, що в даних правовідносинах встановленими і доведеними є всі умови, передбачені ч.1 ст.365 ЦК України. Ухвалюючи рішення про припинення права власності відповідача на 1/3 частку у майні, що належить їй на праві приватної спільної часткової власності, з виплатою на її користь відповідної грошової компенсації, суд виходив із того, що частка у майні не може бути виділені в натурі, домоволодіння є неподільним. Враховуючи таке припинення права власності на частину майна не завдасть істотної шкоди відповідачу оскільки на її користь фактично виплачена грошова компенсація (а.с.98). Таким чином, судом встановлено, що 1/3 частка відповідача у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] є незначною, є неподільною річчю та не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на її частку не вбачається. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи (а.с.5). Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 840.80 гривень судового збору. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved