Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в квартирі [ADDRESS], в якому вказує, що він є власником вказаної квартири, в якій залишився бути зареєстрованим, але не проживає колишній власник та відповідач по справі [PERSON]. У звязку з наведеним просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач не зявився, про причину неявки суд не сповістив про день та час слухання справи повідомлявся належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1273 власником квартири [ADDRESS] є позивач по справі [PERSON]. Відповідно до акту від 13.12.2016 року встановлено що за адресою в квартирі [ADDRESS] з вересня місяця 2016 року у вказаній квартирі не проживає. Відповідно до довідки за №2178 виданої ПП «Жилтранс», в квартирі [ADDRESS], [PERSON],[INFO] - власник, без реєстрації, зареєстрований значиться відповідач по справі [PERSON],[INFO], який не є родичем власника, і який після купівлі-продажу з реєстрації не знявся. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved