Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.04.2010 р. він придбав у [PERSON] житловий будинок № 116 по вул.Свердлова (Слобожанська) міста Сватове Луганської області. Під час укладання договору купівлі-продажу нотаріусом було встановлено, що малолітні та неповнолітні діти у будинку не мешкають, не зареєстровані та у них немає права користування цим житловим будинком. Після укладання договору купівлі-продажу в 2010 році [PERSON] попросила дозволу пожити в придбаному будинку сімї її сина, а саме сину [PERSON], невістці [PERSON] та внучці [PERSON] [INFO] строком на 3-4 місяці, доки вони не знайдуть собі іншого житла. Але відповідачі до теперішнього часу самоправно проживають в будинку, який їм не належить і добровільно виселятися не планують. На протязі 7 років відповідачі безпідставно самоправно проживають в будинку, договорів оренди з ними не укладалось, вони не є членами родини позивача, а тому їх перебування в будинку створює перешкоди позивачу у володінні його майном. 03.03.2016 р. позивач отримав від [PERSON] розписку, в якій він зобовязався звільнити будинок до 01.05.2016 р., але зобовязання не виконав. 24.02.2016 р. позивач надіслав рекомендованим листом відповідачам вимогу про звільнення будинку, але відповіді не отримав. Посилаючись на ст.ст.109, 116 ч.3, 150 ЖК України, позивач просить примусово виселити з житлового будинку № 116 по вул.Свердлова (Слобожанська) міста Сватове Луганської області відповідачів [PERSON], [PERSON], малолітню [PERSON]. Також посилається на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплені права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка є також законним представником малолітньої [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, пояснила, що всі відповідачі є членами однієї сімї, проживають в спірному будинку з 2008 року по теперішній час, про їх проживання на момент укладення договору купівлі-продажу будинку позивачу було відомо. Окрім того, позивач пропонував їм викупити будинок за 135000 грн., але за таку суму вони не погодились його купувати. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, хоча повідомлявся належним чином про їх дату та час. В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Сватівської міської ради [PERSON] надала суду письмові заперечення проти позову, де зазначила, що позивач придбав житловий будинок з існуючими обтяженнями, оскільки в ньому були зареєстровані та проживали відповідачі. На день продажу в будинку проживала, а відповідно мала право на житло неповнолітня [PERSON], [INFO]. Правочин було укладено без погодження з органом опіки та піклування. Згідно ст.13 Конституції України власник житла зобовязаний забезпечити права мешканців належного йому житлового будинку на житло в будь-який спосіб, який не суперечить закону. Відповідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Вважає, що згідно ст.109 ЖК України, відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого постійного жилого приміщення, а тому просить у задоволенні позову відмовити. В подальшому представник третьої особи надала суду заяву про закінчення судового розгляду без її участі, рішення просила ухвалити на розсуд суду. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII, викладено у новій редакції Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України). Цей закон набрав чинності з 15.12.2017 року. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже, судовий розгляд продовжується та закінчується за правилами ЦПК України в редакції 2017 р. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України (в ред.2017 р.) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінивши надані сторонами докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд вважає встановленим, що на дату укладення договору купівлі-продажу відповідачі [PERSON], малолітня [PERSON] та [PERSON] постійно проживали в житловому будинку за адресою м.Сватове, вул.Свердлова (Слобожанська), 116, куди вони вселились з дозволу попередньої власниці будинку матері відповідача [PERSON] [PERSON] Так, згідно повідомлення Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Луганській області, [PERSON] була зареєстрована у спірному будинку 11.12.2008 р. Відповідач [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку 04.10.2010 р., що неможливо без згоди власника будинку, яким на цей момент, з 02.04.2010 р., вже був позивач [PERSON] З тексту позовної заяви також вбачається, що відповідачі проживають у спірному житлового будинку з відома, згоди та дозволу як попередньої власниці будинку [PERSON], так і позивача [PERSON] Окрім того, обидві сторони в судовому засіданні не заперечували того, що між ними відбувались перемовини про придбання відповідачами спірного будинку у позивача, але не була досягнута домовленість про ціну. Вищевказаними обставинами спростовуються доводи позивача про самоправне зайняття відповідачами спірного житлового будинку. Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Інші підстави виселення громадян із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення встановлені ст. 116 ЖК України, а саме: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Власник житлового будинку позивач, який заявляє вимоги про виселення відповідачів, іншого житлового приміщення для надання відповідачам не пропонує. З огляду на вищевикладене, підстави для виселення відповідачів, одним з яких є малолітня дитина, відсутні. На підставі ст.47 Конституції України, ст.ст.109, 116 ЖК України,

Outcome: dismissed