Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся з названим позовом до суду, посилаючись на те, що між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту та застави №КИВ0260001972 від 17.06.2013 року. Згідно п. 1.1. договору фінансового кредиту та застави позивач зобов'язався на умовах, визначених договором, на строк 14 днів до 30.06.2013 року сплатити відповідачу грошові кошти в сумі 4830,00 грн., а відповідач як позичальник зобов'язався повернути кредит готівковими коштами у встановлений строк та сплатити проценти за користування кредитом в сумі 459,76 грн. На виконання умов Договору фінансового кредиту та застави відповідач передав позивачу у якості закладу вироби з дорогоцінного металу, а саме: ланцюжок та 2 каблучки з/к 585 проби загальною вагою 22,01 гр. Зазначені золоті вироби виявились здобутими злочинним шляхом і були вилучені правоохоронними органами та не повернуті позивачу. Оскільки відповідач передав у якості застави речі, які йому не належали на законних підставах, він умисно ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. В результаті дій відповідача позивачу були завдані збитки в сумі 11445,04 грн., три процента річних в сумі 81,78 грн.. а усього 11526,82 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на їхню користь, а також судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про повне підтримання позовних вимог, не заперечує проти заочного вирішення справи та розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, а тому, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений договір про надання фінансового кредиту та застави №КИВ0260001972 від 17.06.2013 року ( а.с. 6-7). Згідно п. 1.1. договору фінансового кредиту та застави позивач зобов'язався на умовах, визначених договором, на строк 14 днів до 30.06.2013 р. сплатити відповідачу грошові кошти в сумі 4830,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит готівковими коштами у встановлений строк та сплатити проценти за користування кредитом в сумі 459,76 грн. На виконання умов Договору фінансового кредиту та застави (п. 1.5 Договору), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору, відповідач передав позивачу у якості закладу вироби з дорогоцінного металу, а саме: ланцюжок та 2 каблучки з/к 585 проби загальною вагою 22,01 гр. У відповідності до ст. 572 ЦК України та згідно п. 3.8 Договору, позивач має право звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання відповідачем зобов'язання щодо повернення кредиту та/або процентів за користування кредитом у строк, передбачений Договором. Проте, відповідно протоколу тимчасового вилучення майна від 06.07.2013 року на підставі ухвали суду від 05.07.2013 року про тимчасовий доступ до речей, згідно клопотання слідчого СВ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області Ящука В.О., у позивача були вилучені вироби з дорогоцінного металу, а саме: каблучку з/к 585 проби вагою 3,63 гр., каблучку б/к 585 проби вагою 5,88 гр., та ланцюжок 585 проби вагою 12.5 гр., які не були повернуті ( а.с. 8-12). Згідно п. 3.10 Договору Відповідач гарантував, що він є власником предмета застави та повноважний розпоряджатися ним, що предмет застави не заставлений за іншими договорами і не є об'єктом судового спору. Але вказані предмети застави, а саме предмети із дорогоцінного металу, не є приватною власністю відповідача та були отримані ним не законним шляхом, як вбачається з вищезазначених матеріалів вилучення майна від 06.07.2013 року. Таким чином відповідач при укладенні договору про надання фінансового кредиту умисно ввів в оману позивача, щодо своїх прав на предмет закладу з метою збуту предметів, добутих злочинним шляхом та отримання фінансового кредиту. У відповідності до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним, правочин визначається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Також, оскільки відповідач передав у якості застави речі, які йому не належали на законних підставах, відповідач умисно ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. По справі вбачається, що відповідач навмисно ввів позивача в оману, що він є власником предмета застави і повноважний розпоряджатися ним. Даний факт підтверджується ухвалою суду про тимчасовий доступ до речей та протоколом вилучення майна, тому договір слід визнати з цих підстав недійсним. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.2 ст. 230 Цивільного кодексу України, сторона яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розміру. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдана матеріальна шкода у вигляді реальних збитків, які полягають у наданні відповідачу грошових коштів, які є власністю позивача та упущеної вигоди, яка полягає у тому, що за звичайних обставин позивач міг би отримати дохід у вигляді процентів, якби його право не було порушено. Таким чином, подвійний розмір завданих позивачу збитків складає: 11445,04 грн., яка складається із суми осново боргу - 5722,52 грн.(4830 грн. - сума кредиту; 459,76 грн. - плата по кредиту; 202,86 грн. -0,6 % пені від суми кредиту за кожен день прострочки під час контрольного строку; 229,90 грн. - 0,68 % від суми за користуванням кредитом під час контрольного строку) х 2. На підставі наведеного позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в сумі 11445,04 грн., три процента річних в сумі 81,78 грн.. а всього 11526,82 грн. (одинадцять тисяч п'ятсот двадцять шість) грн. 82 коп. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в суму 243,60 грн.

Outcome: approved