Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що на офіційному веб-сайті депутата бундестагу Німечинни [PERSON] - [INFO], в мережі Інтернет, була розміщена інформація про те, що цей депутат бундестагу зустрілася з [PERSON] та [PERSON]. Під час згаданої зустрічі, на якій також були присутні представники Євразійського Єврейського Конгресу та Центру дослідження історії та культури східноєвропейських євреїв, депутату бундестагу Німечинни [PERSON] відповідачами було усно повідомлено, що: «...[PERSON], автор письма, представляет фальшивую еврейскую организацию. Он является членом Партии Регионов и напрямую связан с президентом [PERSON]. [PERSON] также является владельцем большого рынка в Харькове, который избегает налогообложения, нанимая вьетнамских нелегальных иммигрантов. Их документы принадлежат вьетнамцам, которые умерли в других странах запада. Нелегальный ввоз этих людей в Украину стоит $ 10 000. [PERSON] также является членом организованной преступности. Недавно он был вынужден отдать часть своего бизнеса местному губернатору, который получает прямые указания из Москвы.» Разом з тим, зазначена інформація є неправдивою та недостовірною, а її поширення вказує на конкретну негативну діяльність позивача, що є аморальною, засуджується суспільством і створює враження вчинення позивачем неправомірних дій, які підпадають під юрисдикцію правоохоронних органів. Таким чином, поширення даної інформації свідчить про порушення особистих немайнових прав позивача на повагу честі, гідності та ділової репутації. При цьому, позивач вказує, що він є відомим громадським діячем, очолює Український єврейський комітет - організацію, метою діяльності якої є захист інтересів європейської громади України, також нагороджений численними орденами та нагородами, в тому числі орденом «За заслуги» усіх трьох ступенів. Таким чином, поширені відповідачами відомості стосовно позивача слід визнати недостовірними і такими, що не відповідають дійсності. Крім того, оскільки стосовно позивача була поширена негативна, недостовірна інформація, яка формує негативну соціальну оцінку його особи, внаслідок розповсюдження щодо нього фактичних обвинувачень у причетності до кримінальних злочинів, створює та принижує оцінку його діяльності з боку громадськості та суспільства, породжує сумніви щодо дотримання позивачем моральних та правових норм та ще й в подальшому її поширення відбулося шляхом опублікування на сайті в Інтернеті, що надало доступ до неї необмеженому колу осіб, що в свою чергу змусило позивача докладати значних зусиль для відновлення свого права на повагу його честі, гідності та ділової репутації, а також змусило захищати своє порушене право у судовому порядку, позивач вважає, що своїми діями відповідачі завдали йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у символічному розмірі 2 гривні. На підставі зазначеного, позивач просить позов задовольнити та визнати відомості, які відповідачі поширили стосовно позивача під час зустрічі з [PERSON] недостовірними, такими що не відповідають дійсності, порушують права і свободи, ганьблять гідність та ділову репутацію позивача, зобов'язати відповідачів за власний рахунок спростувати дану інформацію у спосіб найбільш близький до способу її поширення, шляхом публікації в газеті «Голос України» повідомлення про ухвалене у цій справі судове рішення із зазначенням його вступної та резолютивної частини у строк не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили та стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі по 1 гривні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає, що позивачем не доведена його причетність до розповсюдження відносно нього даної інформації. Крім того, відповідач наголосив, що відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України він не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки він не є ані автором наданого інформаційного матеріалу, ані власником веб-сайту, на якому дана інформація була розміщена, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з копії роздруківки з веб-сайту та його перекладу з німецької на російську мову, 07 лютого 2014 року на офіційному веб-сайті депутата бундестагу Німечинни [PERSON] - [INFO], в мережі Інтернет, була розміщена інформація про те, що цей депутат бундестагу зустрілася з [PERSON], [PERSON] та іншими представниками Євразійського Єврейського Конгресу та Центру дослідження історії та культури східноєвропейських євреїв. При цьому, як вбачається зі змісту перекладу, під час згаданої зустрічі представники єврейських організацій депутату бундестагу Німечинни [PERSON] роз'яснили, що: «[PERSON], автор письма, представляет фальшивую еврейскую организацию. Он является членом Партии Регионов и напрямую связан с президентом [PERSON]. [PERSON] также является владельцем большого рынка в Харькове, который избегает налогообложения, нанимая вьетнамских нелегальных иммигрантов. Их документы принадлежат вьетнамцам, которые умерли в других странах запада. Нелегальный ввоз этих людей в Украину стоит $ 10 000. [PERSON] также является членом организованной преступности. Недавно, он был вынужден отдать часть своего бизнеса местному губернатору, который получает прямые указания из Москвы.» (а.с. 8-13). При цьому, звертаючись з позовом до суду, позивач, серед іншого, просить визнати недостовірною вказану інформацію та за власний рахунок відповідачів зобов'язати останніх спростувати її. Так, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. При цьому, положеннями ст. 47 Закону України «Про інформацію», серед іншого, визначено, що відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як: надання інформації, що не відповідає дійсності; поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Разом з тим, відповідно до роз'яснень зазначених у п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. На підставі зазначеного та враховуючи встановленні у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі по справі жодним чином не порушували прав і законних інтересів позивача, оскільки вони не є ані авторами статті, в якій зазначена інформація стосовно позивача, ані власниками інтернет-сайту, на якому дана стаття була опублікована, тобто в даному випадку [PERSON] та [PERSON] є неналежними відповідачами у даній справі. Однак, незважаючи на ті обставини, що відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову перш за все у зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] не належними відповідачами, представник позивача клопотань щодо заміни відповідачів, чи залучення інших співвідповідачів в порядку, визначеному ч. 1 ст. 33 ЦПК України, не заявляв. При цьому, як вбачається з аналізу положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України, можливість вирішення питання про заміну неналежного відповідача належним, чи залучення співвідповідача з ініціативи суду за відсутності відповідного клопотання позивача не передбачена. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що згідно змісту роздруківки з веб-сайту та його перекладу з німецької на російську мову вбачається, що інформацію стосовно позивача депутату бундестагу Німечинни [PERSON] було повідомлено на зустрічі, де окрім відповідачів були присутні і інші представники Євразійського Єврейського Конгресу і Центру по вивченню історії та культури східноєвропейських євреїв. Тобто, зважаючи на зміст перекладу роздруківки, а також відсутність будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували ті обставини, що розповсюдження інформації зазначеної у вищезазначеній статті було здійснено саме відповідачами, суд вважає, що посилання позивача на вказані обставини є нічим іншим як припущеннями самого позивача. При цьому, слід зазначити, що згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 47 Закону України «Про інформацію», ст. 277 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed