Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними Договір купівлі продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012 року та Угоду про зарахування взаємних фінансових вимог №3 від 05.11.2012р., що були укладені між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційне науково - виробниче підприємство «[PERSON] бізнесу». Свої позовні вимоги мотивує тим, що в листопаді 2007 року позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю Комерційне науково - виробниче підприємство «[PERSON] бізнесу» уклали Інвестиційний договір, відповідно до якого Позивач доручив відповідачу здійснити від його імені та за його рахунок і в його інтересах інвестування в будівництво жилого будинку, розташованого в місті Херсоні по вулиці Українська, а відповідач зобовязувався забезпечити набуття позивачем права власності на збудовані нежилі приміщення. Свої зобовязання по інвестуванню позивач виконав повному обсязі. Таким чином, відповідно до Інвестиційного договору позивач став Інвестором та отримав майнові права на вбудовані нежитлові приміщення. Але в жовтні 2012 року відповідач настояв на укладенні із позивачем [PERSON] купівлі-продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012 року та Угоди про зарахування взаємних фінансових вимог №3 від 05.11.2012р. Відповідно до умов даного договору Відповідач передавав майнові права на обєкт нерухомості, а саме - вбудовані нежитлові приміщення, що розташовані в обєкті капітального будівництва за будівельною адресою: м. Херсон, вул. Українська. Позивач вважає, що відповідач без належного права, грубо порушуючи законодавство, через пять років після того, як позивач отримав майнові права на зазначену нерухомість, повторно продає майнові права Позивачу, які вже і так на той момент належали Позивачеві. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених в позові. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що проти позову заперечують у повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06 листопада 2007 року позивач та Товариство з обмеженою відповідальністю Комерційне науково - виробниче підприємство «[PERSON] бізнесу» уклали Інвестиційний договір №07/11-07. Відповідно до п. 1.1. [PERSON] позивач (Інвестор) доручив ТОВ КНВП «[PERSON] європейського бізнесу» (Замовник) здійснити від його імені та за рахунок і в інтересах Інвестора інвестування в будівництво жилого будинку, розташованого м. Херсон, вул. Українська, а Замовник зобовязується забезпечити набуття Інвестором права власності на збудовані нежилі приміщення в обєкті будівництва за умови виконання інвестором інвестиційних договорів. Таким чином, відповідно до Інвестиційного договору №07/11-07 від 06.11.2007року позивач інвестував 1 164 060,00 (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі шістдесят) грн. в будівництво жилого будинку, розташованого в м. Херсон, вул. Українська, та відповідно до даного договору повинен був набути право власності на вбудовані нежитлові приміщення невиробничого призначення під магазин продовольчих і непродовольчих товарів на першому і цокольному поверсі, розмішені в будівельних осях 1-3 «А»-«Д» площею 200,7 кв.м. за №1. Відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність» - інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери. Статтею 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» встановлено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України. Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Також поняття майнового права визначено статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Відповідно до нього майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права та права вимоги. Отже моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загально прийнятий момент набуття права власності. Моментом набуття права власності на майнові права є момент, визначений відповідним правочином. Правочин, який визначає наявність у набувача відповідних прав, відмінних від права власності. Таким чином, позивач відповідно до Інвестиційного договору №07/11-07 від 06.11.2007 року, Закону України «Про інвестиційну діяльність» та самого законодавчого розуміння майнових прав, виконавши зобовязання по оплаті в повному обсязі, став Інвестором та отримав майнові права на вбудовані нежитлові приміщення невиробничого призначення під магазин продовольчих і непродовольчих товарів на першому і цокольному поверсі, розмішені в будівельних осях 1-3 «А»-«Д» площею 200,7 кв.м. за №1. 25 жовтня 2012 року позивач та відповідач уклали Договір купівлі - продажу майнових прав №25/10/1, відповідно до умов якого ТОВ КНВП «[PERSON] європейського бізнесу» передавала майнові права на обєкт нерухомості, а саме - збудовані нежитлові приміщення невиробничого призначення під магазин продовольчих і непродовольчих товарів на першому і цокольному поверсі, розмішені в будівельних осях 1-3 «А»-«Д» площею 200,7 кв.м. за №1, що розташовані в обєкті капітального будівництва за будівельною адресою: м. Херсон, вул. Українська. Відповідно до п. 4.1.1. [PERSON] купівлі продажу майнових прав фактом повного взаєморозрахунку між Сторонами по даному договору є укладений Договір про залік взаємних фінансових вимог. 05 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем до [PERSON] купівлі продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012р. було укладеного Угоду про зарахування взаємних фінансових вимог №3. Таким чином, через пять років після того, як [PERSON] отримав майнові права на зазначену нерухомість, відповідач повторно продає майнові права позивачу, які вже і так на той момент належали позивачеві. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі продажу, відповідно до ст. 656 ЦК, може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Також, відповідно до ч. 2 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару належить власникові товару. Таким чином, ТОВ КНВП «[PERSON] європейського бізнесу» не була та не могла бути продавцем згідно договору купівлі продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012 року так як вже відповідно до Інвестиційного договору №07/11-07 від 06.11.2007 року передала майнові права на вбудовані нежитлові приміщення невиробничого призначення під магазин продовольчих і непродовольчих товарів на першому і цокольному поверсі, розмішені в будівельних осях 1-3 «А»-«Д» площею 200,7 кв.м. за №1 позивачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином ТОВ КНВП «[PERSON] європейського бізнесу» уклала договір купівлі - продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012 року та Угоду про зарахування взаємних фінансових вимог №3 від 05.11.2012р. із порушенням ч. 1. ст. 203 Цивільного кодексу України правочин суперечить Цивільному кодексу України, а саме ст. 658 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що право продажу товару належить власникові товару. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Частина 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частина 1 ст. 216 Цивільного кодексу України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідач на спростування даного твердження жодних доказів до суду не надав. Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими в судовому засіданні, спірний договір купівлі продажу майнових прав №25/10/1 від 25.10.2012 року та Угода про зарахування взаємних фінансових вимог №3 від 05.11.2012р, укладені між Сторонами слід визнати недійсними, оскільки в судовому засіданні встановлено, що, спірний Договір та угода були укладені з порушенням ст. 658 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що право продажу товару належить власникові товару, а тому в судовому порядку слід захистити порушені права та інтереси Позивача при укладенні спірного [PERSON] та угоди та визнати їх недійсними. Крім цього, на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved