Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму ненараховоної індексації за період з 01.07.2015 р. по 31.08.2015 р. в розмірі 643,10 грн., частину вихідної допомоги в розмірі 27,47 грн., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25371,36 грн. При цьому зазначив, що в період з 15.09.2014 року по 31.08.2015 року перебував в трудових відносинах з Державним університетом телекомунікацій. 31.08.2015 року звільнений на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України наказом № 55-кж від 17.08.2015 року. На момент звільнення йому була нарахована за фактично відпрацьований час в липні та серпні 2015 року заробітна плата та вихідна допомога в сумі 2137,10 грн., але не нарахована сума індексації за період з 01.07.2015 по 31.08.2015 року, що тягне за собою менший розмір вихідної допомоги, виплаченої згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо стягнення на користь позивача недонарахованої індексації заробітної плати за липень-серпень 2015 року у розмірі 643,10 грн. та недоотриманої вихідної допомоги у сумі 27,47 грн. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25371,36 грн. визнав частково в сумі 4329,24 грн. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 4\~ статті 60 ЦПК України\~ передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.09.2014 року по 31.08.2015 року позивач перебував в трудових відносинах з Державним університетом телекомунікацій, що підтверджується змістом трудової книжки АХ № 810999. 31.08.2015 року звільнений на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України наказом № 55-кж від 17.08.2015 року. На момент звільнення позивачу нарахована за фактично відпрацьований час в липні та серпні 2015 року заробітна плата та вихідна допомога в сумі 2137,10 грн., проте не нарахована сума індексації за період з 01.07.2015 по 31.08.2015 року в сумі 643,10 грн., що протягнуло за собою меншення розміру вихідної допомоги на 27,47 грн. Вказані обставини не заперечуються відповідачем. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Індексація заробітної плати працівників провадиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Розмір вихідної допомоги, обчислюється з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. З огляду на те, що представник відповідача повністю визнав вимоги позивача про стягнення невиплаченої індексації в сумі 643,10 грн., недоплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 27,47 грн., суд приймає визнання позову в цій частині, та стягує з відповідача на користь позивача вказані суми. Представник відповідача просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 4329,24 грн., посилаючись на вимоги щодо розумності, сппівмірності та справедливості. Крім того, представник позивача посилався на постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року та від 05.10.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Заперечуючи позовні вимоги в дані частині відповідач не посилався на наявність жодної з законних передумов, які б надавали можливість суду самостійно зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця сум належних звільненому працівникові. Посилання відповідача щодо завищення позивачем розміру позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 щодо обмеження часу стягнення вказаних сум з обмеженням в два місяці , суд до уваги не приймає, оскільки зазначеним нормативним актом не регулюються дані спірні правовідносини. Крім того, відповідач в повному обсязі визнав позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача невиплачені суми індексації та вихідної допомоги, на день ухвалення рішення суду, не заперечуючи про відсутність спору, всі суми, які підлягали до виплати не сплатив, таким чином достовірно знаючи про наявність заборгованості перед позивачем, усвідомлюючи правові наслідки передбачені законом, власне допустив перебіг значного проміжку часу між днем звільнення та днем фактичного розрахунку з позивачем та власне допустив (продовжує допускати) збільшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає до стягнення. Заперечення представника відповідача, на те, що позивач протягом тривалого часу не звертався до суду є безпідставними, оскільки право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права на отримання заробітної плати без обмеження будь-яким строком гарантовано нормами Кодексу законів про працю України, а відтак є його правом. Крім того, представник відповідача посилався на постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 року та від 05.10.2016 року щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте зі змісту вказаних постанов вбачається, що обставини справ, які розглядались Верховним Судом України вказують на інші обставини за яких було допущено заборгованість, добросовісність роботодавця щодо виявленя та виплати коштів працівникові та допущення власне працівником збільшення періоду затримки розрахунку. Виходячи з меж заявлених позовних вимог з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача за період з 01.09.2015 по 31.08.2016 року - 25371,36 грн. ( 100,68 грн.- середньоденний заробіток х 252 дні затримки розрахунку в даному періоді) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та зодовольняє позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення з Державного університету телекомунікацій у дохід держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. та судовий збір на користь [PERSON] в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved