Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати постанову нотаріуса від 03.12.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, неправомірною, а також зобов'язати відповідача видати на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на квартиру [ADDRESS], посилаючись на неправомірність відмови у вчиненні нотаріальної дії. Позивач у судове засідання не з'явився. При цьому, від його представника до суду надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Приватний нотаріус у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала, свого представника до суду не направила. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів, в порядку заочного розгляду. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 18 жовтня 2000 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» було укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого продавці продали, а покупець придбав квартиру, розташовану в [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, житловою площею 27,2 кв. м, загальною площею 43,2 кв. м. Вказаний договір було зареєстровано на УНТ «Нерухомість Н» за № 61 від 18.10.2000 року, а також у КП «ММБТІ» 21.10.2000 року. 23 липня 2004 року [PERSON] на випадок своєї смерті залишив заповіт, яким все своє майно заповів позивачу [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер, у зв'язку з чим після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеної квартири. На підставі заяви [PERSON] 15 липня 2015 року ПН ММНО Коханенко О. Г. було заведено спадкову справу. 03 грудня 2015 року до ПН ММНО Коханенко О. Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від імені [PERSON] В той же час, постановою від 03 грудня 2015 року ПН ММНО Коханенко О. Г. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, у зв'язку з тим, що наданий договір купівлі-продажу був зареєстрований з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269, 1270, 1297 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно з спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини; спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язується звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до положень статей 1296, 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Також нормами цієї статті передбачено, що нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти особі у вчиненні нотаріальної дії. Згідно зі ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно ст. ст. 1, 7 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси), які керуються у своїй діяльності законодавством України. Порядок вчинення нотаріальних дій, в тому числі і видача свідоцтва про право на спадщину, встановлюється Законом України «Про нотаріат» та зокрема Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Відповідно до цих актів законодавства передбачені дії, які нотаріус має виконати при вчиненні нотаріальної дії, в тому числі і при видачі свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. З урахуванням вищенаведених вимог закону та відповідних роз'яснень винесена нотаріусом постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, є підставою для звернення позивача з позовом про визнання права на спадщину або про оскарження нотаріальної дії. В обґрунтування зазначеної постанови нотаріус посилався на те, що предметом договору купівлі-продажу була квартира двох співвласників, однак оскільки з такої угоди неможливо встановити, яке саме майно кожен з продавців виставив на торги, то така угода не може бути зареєстрована на біржі. На думку суду, така позиція нотаріуса є обґрунтованою з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент укладення договору) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. При цьому, угоди, зареєстровані на товарній біржі, не прирівнювалися і не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Станом на день винесення нотаріусом оскаржуваної постанови договір купівлі-продажу дійсним в порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України не визнавався та нотаріально посвідчений не був. Таким чином, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус правомірно не прийняв зазначений договір купівлі-продажу як правовстановлюючий документ, оскільки він не відповідає вимогам законодавства (ст. ст. 46, 47, 49 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 гл. 13 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), та обгрунтовано відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При цьому, суд не може прийняти посилання позивача на ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2016 року), оскільки положення вказаної редакції статті не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже оскаржувану постанову було винесено до внесення зазначених змін до Закону. Крім того, положення вказаної статті регулюють відносини, пов'язані із державною реєстрацією права власності на нерухоме майно як підставою виникнення права власності, і не пов'язані із встановленою Цивільним кодексом України обов'язковістю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Така ж позиція стосується і посилання на Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 09.06.1998 року. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірною постанови від 03 грудня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, слід відмовити. Крім того, оскільки вимога про зобов'язання нотаріуса вчинити певні дії за своїм характером має похідний характер від вимоги про визнання постанови неправомірно, у задоволенні позову у цій частині також слід відмовити. При цьому, суд вважає, що позивач у цьому випадку обрав невірний спосіб захисту своїх прав, він не позбавлений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на вищевказане нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed