Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На підставу своїх вимог посилається на те, що 03.06.1995 року він уклав шлюб з відповідачкою, який зареєстровано у виконавчому комітеті Кривоколінської сільської ради Тальнівського району Черкаської області за актовим записом №2. Останнім часом подружні відносини припинені, спільне господарство з відповідачкою не ведуть. Примирення не можливе, тому-що суперечить інтересам кожного з них, тому позивач просить суд розірвати його шлюб з відповідачкою. Майновий спір відсутній. Позивач, до початку судового засідання, подав клопотання про те, що позовні вимоги підтримує, посилаючись на те, що з моменту подання позову з відповідчкою не підтримує жодних стосунків і розірвання шлюбу необхідно йому для подальшого влаштування особистого життя. Просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач до початку судового засідання, подала клопотання про надання терміну на примирення посилаючись на те, що має заперечення проти розірвання шлюбу, оскільки одружена з позивачем 25 років, мають троє спільних дітей, прагне зберегти сім`ю. В судове засідання неодноразово, ігноруючи виклики до суду, не з`явилася, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2, 5 п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Так, суд, враховуючи клопотання відповідача про надання терміну на примирення від 03.06.2020 року, клопотання позивача від 07.08.2020 року в якому позивач просив відмовити в наданні строку на примирення та наполягав на розірванні шлюбу, враховуючи, що примирення між подружжям не відбулося, незважаючи на неодноразові відкладення розгляду справи, позивач продовжує наполягати на розірванні шлюбу, суд вважає за належне вирішувати справу по суті. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03.06.1995 року, який зареєстровано виконавчим комітетом Кривоколінської сільської ради Тальнівського району Черкаської області за актовим записом №2, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 05.05.2020 року. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 04.03.2009 року, [PERSON] та [PERSON] є батьком та матір`ю [PERSON] , яка народилась [INFO] . Відповідно до паспорта громадянина України, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване в м. Сквира, з 18.05.2020 року. Відповідно до паспорта громадянина України, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване в м. Тальне, Черкаської області. Відповідно до акта складеного депутатом Сквирської міської ради від 02.08.2020 року, [PERSON] проживає в м. Сквира. Відповідно до наказу №9-к від 17.07.2020 року, [PERSON] призначений на посаду головного спеціаліста служби у справах дітей та сім`ї Сквирської районної державної адміністрації. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). Позивач [PERSON] стверджує, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачкою [PERSON] , шлюбні відносини між ними погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання також припинено, їхня сім`я існує лише формально, незважаючи на прагнення позивачки зберегти шлюб, на примирення позивач не згідний. Крім того, суд зазначає, що надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається - аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду №442/6319/16-ц від 30.05.2019 року. Таким чином, в судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач тривалий час, не проживають сім`єю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо, одна із сторін, позивач, на примирення не згідний. Враховуючи наведене, аналізуючи досліджені докази, суд вважає, що шлюб укладений між позивачем та відповідачем можливо розірвати. Майновий спір при розірванні шлюбу не розглядався. На підставі ст. 24, 55, 56, 105, 110-115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved