Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

позивач звернувся з позовними вимогами до відповідачів, розмір яких зменшив заявою від 16.11.2016 року, просить солідарно стягнути заборгованість за кредитним договором та договором поруки у розмірі 7298,83 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.09.2004 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником всіх прав та обовязків являється ПАТ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 30000,0 гривень на строк з 06.09.2004 року по 06.09.2007 року із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24% річних. Крім цього, з метою забезпечення виконання кредитного зобовязання за цим договором, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 06.09.2004 року, відповідно до умов якого поручитель взяла на себе обовязок нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником зобовязань по кредитному договору в повному обємі: за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків. У звязку із порушенням позичальником взятих на себе зобовязань та допущення кредитної заборгованості, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.10.2009 року було стягнуто солідарно із відповідачів заборгованість, що утворилася станом на 20.10.2009 року в розмірі 48434,70 гривень, та складалася із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 30000,0 гривень, процентів у розмірі 10934,70 гривень та штрафу за невиконання умов договору у розмірі 7500,0 гривень. Після набрання рішенням суду законної сили, таке було звернуте до примусового виконання та виконувалося упродовж шести років. Постановою державного виконавця від 22.06.2015 року закінчено виконавче провадження у звязку із виконанням рішення суду. Однак вважає, що протягом тривалого часу, після ухвалення судового рішення, боржник продовжував користуватися кредитними коштами, сам кредитний договір не розривався, а тому йому було на законних підставах донараховано проценти за користування кредитом, розмір яких на даний час становить 7298,83 гривень. Оскільки боржником добровільно зазначена заборгованість не сплачена, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні 12.12.2016 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з аналогічних підстав. Згідно з поданими до суду додатковими письмовими поясненнями від 25.04.2017 року (а.с.84), позивач зазначив, що після ухвалення рішення суду 20.10.2009 року, боржнику продовжували нараховуватися відсотки виключно до 01.01.2010 року. Із зазначеної дати на підставі рішення банку нарахування відсотків було призупинено. А тому уточнив, що заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 7298,83 гривень виникла та нарахована за період з 20.10.2009 року по 31.12.2009 року. В останнє судове засідання представник позивача не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. А тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] поступили письмові заперечення на позовну заяву, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів. Згідно з поданими письмовими запереченнями, відповідач заперечила позовні вимоги, вважає розмір заборгованості та сам факт існування будь-якої заборгованості по кредитному договору не доведеною. Одночасно зазначено, що на даний час рішення суду про стягнення заборгованості за цим кредитним договором в повній мірі виконано, а виконавче провадження у 2015 році закінчено у звязку із повним поверненням кредиту. Оскільки донарахування та стягнення відсотків можливе лише до моменту повного повернення позики, але в межах позовної давності, тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.09.2004 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником всіх прав та обовязків якого являється ПАТ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1 (а.с.3-4), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 30000,0 гривень на строк з 06.09.2004 року по 06.09.2007 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 24% річних. В забезпечення виконання взятих на себе позичальником зобовязань за умовами кредитного договору, 06.09.2004 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки (а.с.5), відповідно до умов якого поручитель зобовязалася нести солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобовязань по кредитному договору та відповідати за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обємі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пеня) за невиконання або неналежне виконання зобовязань, відшкодування збитків в повному обємі. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.10.2009 року (а.с.7), задоволено позов банку, стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 48434,70 гривень, що виникла станом на 20.10.2009 року та складалася із заборгованості: за тілом кредиту у розмірі 30000,0 гривень, відсотків за користування кредитом у розмірі 10934,70 гривень, штрафу за невиконання умов договору у розмірі 7500,0 гривень. На даний час рішення суду виконано в повному обємі, постановою державного виконавця від 22.06.2015 року (а.с.8), виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу закінчено. При цьому, як вбачається із відповіді Личаківського відділу ДВС (а.с.83), більшу частину суми заборгованості за рішенням суду боржником погашено 18.12.2009 року двома платежами в сумі 14274,47 гривень та в сумі 25834,70 гривень. Решту суми 8325,53 гривень стягувалося з боржників протягом 2013-2015 років. Після постановлення рішення суду і до моменту його виконання позивачем було донараховано відсотки за користування кредитом, розмір яких на даний час позивач просить стягнути в сумі в сумі 7298,83 гривень. При цьому, як зазначила представник позивача у своїх додаткових поясненнях, і вказані обставини підтверджуються представленою випискою по особовому рахунку (а.с.85-94), відсотки за користування кредитом нараховувалися позичальнику після ухвалення рішення суду виключно до 31.12.2009 року, та їх нарахування було припинено на підставі рішення банку з 01.01.2010 року. Таким чином є встановленим, що спірна заборгованість, яку просить стягнути позивач солідарно із відповідачів виникла за період з 20.10.2009 року по 31.12.2009 року. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15. Таким чином, суд приходить до переконання про обґрунтованість дій позивача щодо нарахування позичальнику заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за спірний період, оскільки на момент їх нарахування рішення суду не було виконане боржниками, і грошове зобовязання щодо повернення тіла кредиту існувало. Одночасно вирішуючи питання про підставність позовних вимог, суд враховує, що відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України). У відповідності до вимог ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Заборгованість по сплаті відсотків за період з 20.10.2009 року по 31.12.2009 року, в тому числі в сумі 7298,83 гривень, позивачем розрахована у 2009 році, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с.90). До суду позивач звернувся за захистом свого права лише 02.07.2016 року, що поза межами передбаченого законом трирічного строку. При цьому поважних причин звернення до суду із позовом після спливу позовної давності, позивач не навів. З врахуванням наведеного, оскільки вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості заявлено після спливу позовної давності, і позивачем обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено, а відповідач [PERSON] настоює на застосуванні наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності. У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з відповідачів не стягувати.

Outcome: dismissed