Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди. Вимоги мотивовано тим, що з 25 серпня 2010 року [PERSON] працював в ТОВ «Судносервіс». На підставі наказу від 07 травня 2013 року позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін. При звільненні підприємством [PERSON] не було проведено розрахунку, на його додаткові звернення щодо виплати належних при звільненні сум відповідач не реагував. На час подання позову розрахунок з позивачем не було проведено. Моральні страждання позивача полягають в тому, що оскільки відповідачем не проведено розрахунок належних звільненому працівнику всіх сум, позивач змушений був звертатися до своїх друзів та знайомих за матеріальною допомогою, що в свою чергу викликало напругу в сім'ї, тобто потребував значних додаткових зусиль для організації свого життя. За вказаних обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 5 010 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 766,74 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився - надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав викладених в позові. Представник відповідача до суду повторно не з'явився, оповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заперечень проти позову, будь-яких заяв та клопотань від нього не находило. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Вимога підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року [PERSON] на підставі наказу № 225 прийнято до товариства з обмеженою відповідальністю «Судносервіс» на посаду водія категорії «С» (а.с. 6). Відповідно до ст. 36 КЗпП України, [PERSON] на підставі наказу № 8/176 від 07 травня 2013 року звільнено 07 травня 2013 року з посади водія, за угодою сторін (а.с. 6). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю і кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З ч. 1 ст. 94 КЗпП України слідує, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку обчислюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». При здійснення зазначеного розрахунку включаються основна заробітна плата, допомоги і надбавки. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що суд задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Листом міністерства соціальної політики України № 9050/0/14-12/13 від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», кількість робочих днів: в березні 2013 року - 20, в квітні 2013 року - 22. У зв'язку з чим, загальна кількість днів затримки розрахунку з моменту звільнення - 07 травня 2013 року по день подачі позову до суду - 09 грудня 2013 року становить 164 робочих днів. Враховуючи вище наведене, сума середнього заробітку за час затримки проведення належних позивачу виплат становить 13 041,28 грн. (формула розрахунку: 1 670 грн. (заробітна плата за березень 2013 року) + 1 670 грн. (заробітна плата за квітень 2013 року) = 3 340 грн. : 42 (кількість робочих днів за березень та квітень 2013 року) = 79,52 грн. х 164 (робочі дні за час затримки). Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що відповідач в порушення норм трудового законодавства не провів з позивачем розрахунок при звільненні, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 5 010 грн. З приводу вимоги позивача про стягнення суми середнього заробітку за час затримки проведення належних [PERSON] виплат в розмірі 13 766,74 грн. суд зазначає, що проведений позивачем розрахунок розміру виплат є помилковим, суд за вказаних обставин визначає суму середнього заробітку за час затримки проведення належних позивачу виплат, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача розрахований відповідно до вимог трудового законодавства розмір середнього заробітку за час затримки проведення позивачу виплат, що складає - 13 041,28 грн., та який є базовим для подальшого відрахування з нього податків й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП Українита передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоро'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як слідує з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП україни здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд, враховуючи вище наведене, характер порушення прав позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в не отриманні заробітної плати, розрахунку при звільнення, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, той факт, що позивач залишився без джерела доходу, істотність вимушених змін у житті після звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням суті позовних вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, суд вважає за доцільне частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення спричиненої моральної шкоди у розмірі 1 300 грн. На підставі ч.1, ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати в частині витрат на правову допомогу по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а витрати на сплату судового збору по справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial