Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про зобов»язання зарахувати кошти. Збільшивши свої позовні вимоги, позов обгрунтовував тим, 18.08.2008 року ним було подано заявку на укладення кредитного договору та отримання від ПАТ КБ «ПриватБанк» у власність грошових коштів, як кредит на споживчі цілі. Проте, жодного кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк» у письмовій формі, з додержанням усіх вимог законодавства, встановлених для чинності такого виду договорів як «кредитний договір» не укладав. Відносини, з приводу перерахування відповідачем грошових коштів в сумі 10550 грн. на пластикову картку № [NUMBER] не мають такої підстави виникнення, як кредитний договір, та не можуть створювати правових наслідків, передбачених законодавством для відносин оформлених кредитним договором. Дані кошти в сумі 10550 грн. він періодично використовував та ним здійснено ряд дій спрямованих на повернення грошових коштів банку, а саме: внесено на рахунок відповідача грошові кошти у 2009 році - 2293,28 грн., із зарплатної картки - 1476, 55 грн., в 2010 р. - 8363,04 грн., у 2011 році - 11145, 16 грн., в 2012 році - 2050,52 грн., що в загальній сумі становить - 25328,55 грн. Крім того, згодом він дізнався, що невід'ємною частиною укладеного договору є додатки до нього, зокрема, умови надання банківських послуг та тарифи банку, з якими він нібито був ознайомлений. На його численні усні звернення до банку жодного реагування не було. Також, відповідачем не було надано йому екземпляру кредитного договору без № від 18.08.2008 року та графіку погашення заборгованості до даного кредитного договору, як передбачено законодавством України, хоча ним було надіслано відповідний запит про надання цих документів. Однак банк не надав таких копій посилаючись на те, що запитувана ним інформація є банківською таємницею. Вважає, що договір від 18.08.2008 року є таким, що не відповідає вимогам закону щодо змісту договорів споживчого кредиту, та не може вважатися як кредитний договір, який укладений в письмовій формі, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним, та таким, що підлягає визнанню недійсним. Просив, визнати правочин -договір про надання кредиту без № від 18.08.2008 року -нікчемним та застосувати наслідки нікчемності договору про надання кредиту і зобов'язати відповідача зарахувати в рахунок виконання обов'язку по поверненнню отриманих за цим договором грошових коштів, сплачених на картковий рахунок в сумі 10550 грн.; зобов'язати відповідача, в рахунок виконання його обов'язку, повернути йому незаконно отримані із зарплатної картки грошові кошти за період з 2009 року по 2013 рік у сумі 20874 грн. 73 коп. Позивач в судовому засіданні позов пітримав, просив його задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору споживчого кредиту від 24.05.2005 року, такий договір складається із заяви на видачу кредиту, умов надання банківських послуг та тарифів банку. Вищенаведене підтверджується копією заяви від 18.08.2008 року, підписаною позивачем [PERSON], з якої вбачається, що останній, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПАТ КБ «ПриватБанк», просив відкрити рахунок і надати банківські послуги у вигляді кредитного ліміту в сумі 10550 грн. Вказана сума була перерахована на банківську картку, яку відповідач особисто отримав 23.09.2008 року під підпис. А тому просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та зібрані по ній докази, прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 18.08. 2008 року позивач отримав від відповідача грошові кошти в розмірі 10550 грн. у вигляді встаноленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 2,5% на місяць на залишок заборгованості. Даний факт підтверджується копією заяви від 18.08.2008 року, підписаною позивачем, з якої вбачається, що останній, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПАТ КБ «ПриватБанк», просив відкрити рахунок і надати банківські послуги у вигляді кредитного ліміту в сумі 10550 грн. Вказана сума була перерахована на банківську картку, яку відповідач особисто отримав 23 вересня 2008 року під підпис. (а.с.92). Будь-яких інших договорів про умови надання банківських послуг сторони не укладали. Починаючи з 23.09.2008 року, що є фактичною датою отримання самої банківської картки, й до часу зверненням позивачем до суду, останній користувався кредитною карткою, на яку за вказаний період надійшло 24 510 грн. 17 коп., з яких частина була переведена банком із зарплатної карточки відповідача, а частина оплачена ним самим в добровільному порядку через касу банку. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у яких роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї з його істотних умов або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК). Враховуючи те, що позивач отримав суму кредиту й погодився з останнім та усіма умовами його надання, порядку та кінцевого строку повернення, що підтверджується заявою позивача [PERSON] від 10.08.2008 року, а також те, що він особисто під підпис отримав банківську картку та часково виконав умови кредитного договору, здійснюючи погашення заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними і безпідставними, а отже такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 57, 526, 638, 1055 ЦК України, 10, 60 ЦПК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed