Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати нотаріально посвідчеий договір дарування житлового будинку від 03.06.2014 року, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , удаваним парвочином та визнати його договором купівлі-продажу, визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та розділити його, виділивши у власність позивачу [PERSON] 1/2 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та у власність відповідачу [PERSON] , 1/2 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 05.06.2010 року вони з [PERSON] перебували у шлюбі.Маючи намір придбати житло, у червні 2014 року знайшли оголошення у місцевій газеті про продаж житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та домовилися з [PERSON] про продаж вищевказаного будинку за ціною 305000 грн. Більшу частину коштів дала його мама. 03.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого остання отримала безоплатно у власність зазначений будинок. При укладанні договору дарування [PERSON] передано грошові кошти за будинок. У червні 2014 року вони переїхали до спірного будинку. Проте укладений договір дарування був укладений між сторонніми особами, в родинних стосунках [PERSON] та [PERSON] не перебували та не перебувають, відтак вчинений сторонами для приховування дійсно укладеного правочину - договору купівлі-продажу будинку. На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, тому встановлення вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування будинку є удаваним. В добровільному порядку розділити вищевказане майно не виявилось можливим. Тому він змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Судариковим Г.В. до суду подано відзив на позовну заяву, яким він просить відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] , а зменшити розмір такої частки до 1/3 частини. Разом із тим, позовну вимогу щодо визнання договору дарування удаваним та визнання житлового будинку спільною сумісної власністю подружжя сторін визнає та проти задоволення позову у цій частині не заперечує. В обгрунтування своїх заперечень на позов посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей, одна із яких є дитиною - інвалідом та перебувають на утриманні відповідачки, оскільки разом із нею проживають. 03 червня 2014 року відповідачем було придбано Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підтверджує, що договір дарування, який було укладено нею та [PERSON] був удаваним та насправді вони фактично вчинили договір купівлі-продажу. Визнає, що житловий будинок є спільною сумісної власністю сторін. Проте просить відійти від рівності часток у такому майні, оскільки на утриманні відповідачки знаходяться діти, у тому числі і дитина інвалід, а коштів, які позивач сплачує їй на утримання дітей у якості аліментів не вистачає. Відповідачем [PERSON] надіслано до суду відзив на позовну заяву, у якому остання повністю визнала позовні вимоги та підтвердила, що дійсно на початку червня 2014 року вона надала оголошення в місцевій газеті про продаж житлового будинку за адресою: [ADDRESS] .Через деякий час їй зателефонувала відповідачка [PERSON] з приводу купівлі вищевказаного будинку. Вони домовилися про зустріч в будинку для його огляду та узгодження ціни купівлі.Зустрівшись у будинку з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , вони домовились про укладання договору купівлі продажу у нотаріуса за ціною 305000 грн.До цього моменту вона ніколи не була знайома з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , у родинних стосунках не перебувала. 03.06.2014 року вони зустрілися з відповідачкою [PERSON] у нотаріуса де вона запропонувала, щоб сплачувати менше податків, укласти договір дарування будинку, а не купівлю-продаж. Позивача в цей час, коли вони обумовлювали форму договору, не було у нотаріуса. Потім підійшов позивач та надав грошові кошти [PERSON] , сказавши, що це від його мами. Відповідачка передала їй ці кошти. Далі [PERSON] сказала позивачеві, що він може йти по справах, оскільки він дуже поспішав, а вона все зробить. А тому він вийшов і пішов по своїх справах. Вже пізніше, без участі позивача між ними було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] отримала безоплатно у власність зазначений будинок. Я відразу віддала ключі та відповідні документи. Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 липня 2019 року (головуючий суддя Ціпивко І.І.) дану справу прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 02 вересня 2019 року. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2019 року (головуючий суддя Ціпивко І.І.) закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору удаваним та поділ майна. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді. Причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] адвокат Шалару Р.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з тих підстав, що викладені у позовній заяві. Додатково у судових дебатах просив суд позовні вимоги задовольнити частково, визнати 1/2 житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Розділити 1/2 частину житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] , виділивши у власність позивачу [PERSON] 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та у власність відповідачу [PERSON] , 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 10.12.2019 року позовні вимоги визнала частково, не заперечила щодо визнання договору дарування 1/2 частини будинку від 03.06.2014 року, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , удаваним парвочином та визнання його договором купівлі-продажу, оскільки дійсно підтвердила, що фактично було укладено договір купівлі-продажу. Так само не заперечила щодо визнання Ѕ частини вказаного вище житлового будинку їх спільною сумісною власністю. Проте просила відійти від рівності часток у зв`язку з тим, що на її утриманні знаходяться діти, відтак просила це врахувати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Судариков Г.В. у судовому засіданні підтримав усе, що викладено ним у письмовому відзиві на позов. Додатково, враховуючи виступ представника позивача у судових дебатах, також у судових дебатах просив суд зменшити частку позивача у спільному майні. Відповідач [PERSON] надіслала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнала повністю та не заперечила проти їх задоволення. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 червня 2010 року, сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 червня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Веселинівського районного управління юстиції Миколаївської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 15, та який рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2019 року розірвано. Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено та підтверджено документально, що 03 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] зареєстровано право приватної власноті на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно достатті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинитина користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповдіно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , укладаючи 03 червня 2014 року договір дарування Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , фактично приховали тим самим договір купівлі-продажу вказаного майна, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак, суд, перевіривши законність визнання позову відповідачами у частині позовної вимоги щодо визнання укладеного договору дарування житлового будинку удаваним, те, що таке визнання не порушує прав та свобод ані сторін, ані будь-яких інших осіб, вважає за необхідне позов у цій частині, задовольнити. Таким чином, враховуючи те, що Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] , набуто подружжям у власність за час шлюбу, то таке майно, в силу ст. 60 СК України, належить сторонам: [PERSON] та [PERSON] як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є їхнім спільним сумісним майном. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Заперечуючи проти задоволення позову у частині виділення позивачу Ѕ частини житлового будинку, відповідачка [PERSON] просила суд відійти від рівності часток подружжя у такому спільному майні та посилалася на те, що у даному будинку вона проживає із дітьми, одна з яких є інвалідом, а коштів від отриманих аліментів на дітей їй не вистачає. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено у судовому засіданні із пояснень відповідачки [PERSON] та підтверджено представником позивача те, що позивач [PERSON] сплачує на утримання своїх двох неповнолітніх дітей аліменти. Однак яких їй не вистачає на повне матеріальне забезпечення дітей. Відповідачкою не доведено існування обставин, які б могли бути підставою для відступу від рівності часток подружжя. Зокрема відсутні докази того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Суд вважає, що само по собі проживання дітей із відповідачем та брак їй коштів на їхнє утримання, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, не є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у спільному майні. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної частини житлового будинку, відповідачем не доведено, оскільки в такому випадку слід довести, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Більше того, судом встановлено, що відповідчачкою [PERSON] не реалізовано її право на звернення до суду із позовними вимогами до позивача [PERSON] про збільшення розміру аліментів чи стягнення додаткових витрат на лікування дитини. Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] , ухилявся від добровільної участі у матеріальному забезпеченні сім`ї чи звернення відповідачки [PERSON] до суду із позовом про збільшення розміру аліментів чи стягнення додаткових витрат на лікування дитини суду не надано та клопотань про витребування будь-яких доказів заявлено не було. За таких, встановлених судом обставин, беручи до уваги те, що спірна частина житлового будинку була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, то частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. Тому, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору удаваним та поділ майна, задовольнити частково. Визнати нотаріально посвідчеий договір дарування 1/2 частини будинку від 03.06.2014 року, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , удаваним парвочином та визнати його договором купівлі-продажу. Визнати 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Розділити 1/2 частину житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] , виділивши у власність позивачу [PERSON] 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та у власність відповідачу [PERSON] , 1/4 частину житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів на коритсь позивача сплачену ним суму судового збору.

Outcome: partial