Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 15.05.2012р. відповідач позичила в нього 80000грн., які зобовязувалась повернути через два тижні, що підтверджується письмовою розпискою. Однак вказані кошти у визначений строк не повернула, чим порушила взяті на себе договірні зобовязання. На неодноразові його звернення з цього приводу відповідач обіцяла повернути борг пізніше, а згодом взагалі перестала спілкуватися з ним. Тому просив стягнути з відповідача 80000грн. основного боргу, а також 56840,90грн. інфляційних витрат, 3% річних в сумі 7048,77грн., всього - 143889,67грн. та судові витрати. 18.11.2015р. представник позивача подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме збільшення 3% річних та інфляційних витрат з часу звернення до суду, відповідно просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 149377,45грн., з яких: 80000грн. - сума основного боргу; 61066,22грн. - інфляційні втрати; 8311,23грн. - три проценти річних. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, покликаючись на викладені в позові та заяві про збільшення позовних вимог обставини, просила позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили частково. Зокрема [PERSON] пояснила, що наявну в матеріалах справи розписку вона написала для забезпечення ведення спільного з [PERSON] бізнесу, при цьому вона повертала йому борг частинами в доларах США, відповідно залишилось до сплати 600 доларів США. Відповідач також зазначила, що письмових доказів про повернення частини коштів [PERSON] у неї нема, оскільки вона йому довіряла, а оригінал розписки позивач їй не повернув, при цьому зазначила, що розписка писалась нею під тиском, хоча в органи поліції з цього приводу вона не зверталась. Заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, а також пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши всі наявні докази у справі, суд вважає наступне. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором - ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Крім цього, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Так, 15.05.2012р. між сторонами укладено договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с.36), згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримала позику в сумі 80000грн., яку відповідач зобовязалася повернути через два тижні, тобто до 29.05.2012р. включно. Факт написання вказаної вище розписки, підписання такої, відповідачем та її представником в судовому засіданні не заперечено, визнано, а відтак згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.6-9, 130-132), [PERSON] станом на 18.11.2015р. має непогашену перед [PERSON] заборгованість у розмірі 149377,45грн., з яких: 80000грн. - сума основного боргу; 61066,22грн. - інфляційні втрати; 8311,23грн. - три проценти річних. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належних та допустимих доказів, які б спростовували проведений представником позивача розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаною вище розпискою, стороною відповідача суду не подано, у звязку з чим суд вважає її пояснення з приводу повернення значної частини боргу голослівними. Судом також не встановлено обєктивних, чітких та несуперечливих показань свідків [PERSON] та [PERSON], які необхідні для встановлення обєктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання свідків не дають змогу встановити звязок між їх показаннями, поясненнями сторін (їх представників) і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін (їх представників). Значні суперечності містяться і в поясненнях відповідача з приводу правової природи укладеного між сторонами договору в судовому ж засіданні підстав вважати такий договір удаваним чи фіктивним не встановлено. Крім цього, жодного доказу про те, що розписка написана відповідачем під тиском позивача, не подано. З позовом (в тому числі і зустрічним) про визнання укладеного правочину недійним відповідач не зверталась. Відтак, враховуючи вищенаведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача суми боргу є підставними та обґрунтованими, тому позов слід задоволити. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved