Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 04 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 257. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відношення фактично припинені з вересня 2013 року, подальше спільне життя неможливе через втрату порозуміння. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, шлюб між ним та відповідачкою просив розірвати, подальше сільне життя вважає неможливим. Вказав, що спору про місце проживання дитини та поділ майна між сторонами немає. Відповідач до судового засідання з`явилася, позов визнала, просила його задовольнити, вказала, що фактично з позивачем однією сім`єю не проживає з вересня 2013 року. Подальше спільне життя вважає неможливим. Спору про місце проживання дитини та поділ майна не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі. Цей факт підтверджується наданим суду свідоцтвом про укладення шлюбу зареєстрованим 04 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 257 спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з вересня 2013 року. У судовому засіданні сторони наполягали на розірванні шлюбу, суперечок про розділ майна немає, примирення вважають неможливим. При таких умовах, суд вважає, що сім'я фактично припинила існування і шлюб між сторонами підлягає розірванню, оскільки перебування у шлюбі буде порушувати права та інтереси сторін. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно припису статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Відповідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Сторони наполягали на розірванні шлюбу у зв'язку з тим, що між ними повністю втачено почуття любові та поваги, з вересня 2013 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім'ї неможливе і суперечить їх інтересам, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі чоловіка, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. На підставі ст. ст. 105, 109, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved