Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом і в обґрунтовування заявлених позовних вимог пояснив, що він тривалий час працював в шахті з повним робочим днем під землею. Так з 1983р. по 1994 рік працював на шахті «Довжанська-Капітальна» комбінату «Свердловантрацит», а потім з 2004 року працював на ВП «Шахта ім. Я.М. Свердлова» ДП «Свердловантрацит» звідки був звільнений 06.08.2006 року у зв'язку із отриманням 2 групи інвалідності пов'язану із трудовим каліцтвом . 19 серпня 2009 року позивачу було встановлено стійка втрата професійної працездатності у розмірі 80% безстроково, у тому числі 65 % у зв'язку із нещасним випадком на виробництві від 13.04.2006 року та 15 % у зв'язку із травмою пов'язаною із виробництвом. Через втрату працездатності він змушений систематично лікуватися, де його нагнічує атмосфера, постійні черги, відношення лікарів до хворих, дорожнеча ліків, він завжди відчуває сильний біль, який особливо загострюється весною та восени, йому важко ходити, приймає постійно ліки, які коштують не дешево. До фізичного болю додаються душевні страждання від свого безсилля, так він не може впорюватись по господарству, повноцінно допомагати дружині, вона вимушена носити тяжкості, так як йому, відповідно до рекомендації лікарів не можна піднімати важки предмети і безсилля ліків допомогти позбавитися цієї болі, або полегшити страждання, він постійно відчуває наслідки професійного захворювання, нескінчений біль, неспокійний сон, він став нервовою людиною. У зв'язку з захворюванням він не має змоги також займатись іншими втіхами життя, не може піднімати на руки своїх онуків, яких у нього п'ять, гуляти з ними в повну міру, при гострих приступах болю, хоча йому не має й 55 років, він почуває себе, як немічний старий дідусь, почуття безпорадності та неповноцінності приносить особливі страждання і приниження. Розуміння того, що він не зможе дати своїм дітям, онукам всього, що міг би, якщо був би працездатним, що в нього є обмеження в забезпеченні своєї родини, завдають особливих душевних страждань, він втратив впевненість у майбутньому, відчуває депресивний стан, від розуміння того, що це захворювання залишаться до кінця його життя, у нього опускаються руки. На підставі вищевказаного, позивач вважає, що має повне право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в наслідок професійного захворювання. Його професійне захворювання було спричинено тяжкими умовами праці на підземних роботах на підприємствах відокремлених підрозділів ДП «Свердловантрацит», з недосконалістю технологічних процесів видобутку вугілля, де він працював дуже тривалий час. Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 ч.4. 46 ч. 1 та ч.2 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у рай повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно ст.ст. 23,1167 ЦК України моральна шкода постраждалому від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю та душевних страждань, які він поніс у зв'язку з пошкодженням здоров'я. Тож позивач працював на роботах з повним робочим днем під землею, тобто на роботах, передбачених Списком №1 виробництв, робіт, професій і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, як роботи з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці, навіть при умові забезпечення процесу видобутку вугілля найсучаснішими технологічними процесами. Саме тому працівникам, зайнятим на роботах з повним робочим днем під землею, діючим трудовим законодавством надається ряд пільг, в тому числі у вигляді скороченого робочого часу, додаткових відпусток, підвищених розмірів тарифних ставок, зменшенню віку для переходу на пенсію за віком, пільгових умовах обчислення різного роду пенсій. Позивач пропрацював у офіційно визнаних на державному рівні та всім відомим особливо шкідливих умовах праці протягом більше ніж 27 років. Оскільки він є застрахованою особою, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» позивачеві призначені та сплачуються ВВД ФСНВ у місті Свердловськ, страхові виплати, але не відшкодовано спричинену моральну шкоду. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних грошових сум, виконання робі т у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 01.04.2001 року, одним із завдань якого є та обов'язку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. У зазначеному Законі строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди не передбачені. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 березня 1992 року №6 (з відповідними змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Відповідно до положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачають відшкодування моральної шкоди, призупинено Законом України від 23 лютого 2007 року №717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійного захворювання, які потягли втрату працездатності», відповідно до підпункту 2 пункт 44 розділу 2 Закону У країни «Про Державний бюджет України на 2008 рік» про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-УІ , відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року. Таким чином моральна шкода може бути відшкодована роботодавцем. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008/справа про страхові виплати зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З урахуванням наведеного виходить, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридичне важливих обставин. Зазначений спір с спором, що виникає із трудових правовідносин. Згідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч.2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Втрата позивачем часткової працездатності настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання мною трудових обов'язків, що свідчить про те, що роботодавці не створили нешкідливі умови праці. Йому заподіяна моральна шкода умовами виробництв внаслідок втрати частково професійної працездатності. Позивач вважає, що ним не пропущений тримісячний строк позовної давності, встановлений ст. 233 Кодексу законів про працю України, оскільки моральні страждання внаслідок стійкої втрати ним професійної працездатності тривають та продовжуються безперервно до теперішнього часу. Крім того, відповідно до ст.268 ч.1 п. 3 Цивільного кодексу України, позовна давність взагалі не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. З врахуванням викладеного, він вбачає наявність спричинення йому моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі відсутності стійкої втрати працездатності, а йому завдана стійка втрата працездатності у розмірі 80 % безстрокове, яку повинен відшкодувати йому відповідач, як власник підприємства, який не створив йому , як працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження мого здоров'я на виробництві, моральних страждань. Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи із принципу розумності та справедливості, відповідно до об'єму та часу спричинення позивачу як він вважає відповідачем завдана моральна шкода, та враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану, моральну шкоду він оцінює у розмірі 50000 гривень, тому що здоров'я йому вже ніхто не поверне. Позивач просить стягнути з відповідача ДП «Свердловантрацит» в особі ВП «Шахта ім. Я.М. Свердлова» на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок нещасного випадку на виробництві та травмою на виробництві, в розмірі 50000 грн., також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. Позивач у судовому засіданні уточнив заявлені позовні вимоги, в частині того , що просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду , завдану 13.04.2006 року у зв,язку з нещасним випадком на виробництві у зв,язку з чим йому було встановлено 65% втрати професійної працездатності , від стягнення моральної шкоди у зв,язку з трудовим каліцтвом , яке сталось 12.12.1988 року відмовляється і пояснив суду , що він з 2004 року працював на ВП «Шахта ім. Я.М. Свердлова» ДП «Свердловантрацит» у якості ГРОЗа 5розряду, звідки був звільнений 06.08.2006 року у зв'язку із отриманням 2 групи інвалідності пов'язану із трудовим каліцтвом, під час роботи 13.04.2006 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, при обслуговуванні привідної станції конвеєру СП -301, відчув погіршення стану здоров,я, так як на дільниці де він працював бракувало повітря , також була підвищена температура , та висока вологість , його госпіталізували до реанімаційного відділення з робочого місця і йому був установлений діагноз гострий інфаркт міокарда , він два рази на рік постійно знаходиться на лікуванні у кардіологічному відділенні ЦМЛ№1, також неодноразово лікувався у кардіологічному відділенні ЛОКЛ , йому була у зв,язку із захворюванням встановлена 2 група інвалідності і він за станом здоров,я звільнився з роботи, так як далі не мав змоги працювати у підземних умовах , хоча йому на дату звільнення було тільки 47 років і він мав намір продовжувати працювати , також 12.12.1988 року йому вперше було встановлено 15 % втрати професійної працездатності у зв,язку з нещасним випадком на виробництві та 3 група інвалідності, у подальшому повторно у 2009 році йому було змінені відсотки втрати професійної працездатності і встановлено 80% і 2 група інвалідності, у зв,язку з чим він постійно лікується у нього спостерігаються дуже сильні приступи головного болю, погано спить у ночі, у нього задишка, у зв,язку з чим він застосовує додаткові зусилля для організації свого життя, також змінився уклад його життя після нещасного випадку на виробництві ,оскільки раніше всі домашні роботи виконував він самостійно, на теперішній час він не може виконувати домашні роботи, тобто не може займатися вихованням онуків, допомагати дружині, так як йому протипоказано підіймати важкі речі , він постійно приймає ліки, і вже не може працювати за тією спеціальністю як раніше, тобто його трудові відносини також були порушені. Коли він працював ГРОЗом, то бракувала повітря, була велика запиленість, вологість, підвищений температурний режим. Клопотання про проведення по справі судово-психологічної експертизи він не бажає заявляти

Outcome: partial