Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання договорів недійсними, зобов`язання відмінити обмеження обтяження та стягнення збитків посилаючись на те, що між ним та АКІБ «УкрСиббанк», змінено назву на ПАТ «УкрСиббанк», 13.03.2007 року укладено Кредитний договір № 11125348000. Умовами договору передбачено надання йому кредиту в сумі 100 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. Процентна ставка за користування кредитом - 12,00 % річних. Кредит надається шляхом зарахування банком коштів на його поточний рахунок № [NUMBER] для подальшого використання за цільовим призначенням. Кредит повертається згідно графіку погашення заборгованості, який є невід`ємною частиною договору. В забезпечення виконання зобов`язань в заставу прийнято квартиру [ADDRESS] , та укладено Договір поруки № 100338 від 13.03.2007 року з [PERSON] . Мета кредитного договору - для особистих потреб, для використання доларів США в розрахунках, тобто для здійснення правочину з резидентами України, що свідчить про порушення банком валютного законодавства, та підштовхування і його до порушення, так як іноземна валюта використовувалась в грошовому обігу країни для розрахунків. Банк повинен був мати індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти як засобу платежу. Порушено банком і постанову НБУ № 555 від 17.11.2004 року, оскільки в операціях з іноземною валютою відсутній рахунок № [NUMBER] , який є рахунком 3 класу - «транзитний рахунок за іншими розрахунками», що свідчить про відсутність в банку доларів, а операцію з їх нібито придбання, здійснено за рахунок клієнтських коштів. Його кошти зараховувались на рахунок, який є транзитним «котловий» 3739, а не з обліку наданих кредитів. Крім того, між ним та банком не укладався договір на обслуговування рахунку № [NUMBER] , та даний рахунок не є його, банк в квитанціях, як одержувача коштів на цей рахунок, вказував його ідентифікаційний код, прізвище, ім`я та по батькові, але в призначенні платежу зазначає невідомі йому реквізити - погашення кредиторської заборгованості згідно кредитного договору № 0000011125348, який не відповідає його номеру кредитного договору - № 11125348000. Таким чином, банк використовував не іноземну валюту для надання кредиту, а фактично гривню, яку придбавав за рахунок клієнтський коштів або валюто обмінних операцій, так як сплату платежів необхідно здійснювати не через поточний рахунок або позичковий рахунок та рахунок доходів та витрат банку, а на транзитний рахунок за іншими розрахунками, що дає банку уникати сплати податку на прибуток. Це свідчить про те, що наданий банком кредит слід вважати псевдо валютним. Крім того, квартиру придбано за 505 000,00 грн., які продавець отримала повністю від покупця, що свідчить про відсутність наміру отримувати кредит в іноземній валюті. Кредитний договір містить умови які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним. Несправедливими є процентна ставка на рівні 12,00 % річних; забезпеченням всім належним майном на коштами, на які може бути звернуто стягнення; зміна процентної ставки в сторону збільшення у разі погіршення фінансового стану позичальника; повернення залишку кредиту та усіх платежів у разі незгоди зі переглядом процентної ставки. Про валютні ризики попереджений не був, форс-мажорні обставини у зв`язку із фінансовою кризою договір не містить. Договір розроблений безпосередньо працівниками банку, а тому він був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і був змушений погодитись на ті умови, які запропонував банк. Розрахунок платежів проведено поверхнево, в графіку відсутній розрахунок процентів, що є порушенням чинного законодавства України. Якби всі витрати попередньо були озвучені, то його доходів було б недостатньо для погашення кредиту, і кредит би не брав. Вважає, що банк ввів його в оману відносно законності здійснення операції - надання кредиту. До суду позивач не з`явився, він та його адвокат подали заяви про розгляд справи без їх участі, позовну заяву підтримали в повному обсязі. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його присутності, у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа до суду не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи сповіщалась згідно норм процесуального законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 16.05.2019 року. 16.05.2019 року проведено автоматизований розподіл справи між суддями. 23.05.2019 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані позивача. 27.05.2019 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Ухвалою від 30.05.2019 року відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. 11.07.2019 року до участі у справі залучено третю особу. Ухвалою від 04.09.2019 року у забезпеченні позову відмовлено. Ухвалою від 23.09.2019 року витребувано докази. 23.10.2019 року надійшли документи на вимогу суду від 23.09.2019 року. 12.12.2019 року подано пояснення на пояснення відповідача. 12.12.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. В суді встановлено, що 13.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11125348000, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Надання кредиту здійснюється 13.03.2007 року, строк повернення - не пізніше 13.03.2028 року. Процентна ставка - 12,00 % річних, яка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. Належні платежі сплачуються на рахунок № [NUMBER] в АКІБ «УкрСиббанк». Додатком до договору є Додаток № 1 - Графік погашення кредиту. Кредитні кошти надано на придбання квартири. З метою забезпечення виконання 13.03.2007 року між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] передала Банку предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поруки № 100338, згідно якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань. Вказані договори - Кредитний договір № 11125348000 від 13.03.2007 року, Договір іпотеки від 13.03.2007 року та Договір поруки № 100338 від 13.03.2007 року [PERSON] просить визнати недійсними, зобов`язати банк відмінити обтяження на квартиру та стягнути збитки у розмірі 114 684,34 доларів США. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 632 ЦК України визначено, що в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Додатково необхідно відмітити, що згідно п. 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству». Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 19.08.2020 року у справі № 641/11984/15-ц. Вивчивши надані сторонами докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в укладених договорах визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Оспорювані договори вчинені у письмовій формі, як це передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Дані документи були підписані позивачем, поручителем жодних зауважень останні не висловили, що свідчить про їх згоду з умовами договорів. По даній справі позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог обгрунтування позову є безпідставні та такі, що не грунтуються на вимогах закодавства. Враховуючи викладені обставини, норми діючого законодавства, докази надані сторонами, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді, та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed