Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 579 грн. 28 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.10.2013 року по 12.05.2014 року в сумі 3186 грн. 48 коп. та моральну шкоду в сумі 4000 грн., а всього 7765 грн. 76 коп., мотивуючи тим, що він працював у відповідача і при звільненні 31.10.2013 року з ним не розрахувалися. Він неодноразово звертався до відповідача з зверненнями виплатити існуючу заборгованість по заробітній платі. Однак, заборгованість йому не виплачено до даного часу. Вказаними діями відповідач заподіяв йому великі моральні страждання, так як він переживав з приводу існування своєї сім'ї. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Позивач працював у відповідача і був звільнений 31.10.2013 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с. 7-9). На час звільнення позивачу не було виплачено 579 грн.28 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01.10.2013 року по 31.10.2013 року, яку не виплачено до даного часу, що підтверджується довідкою відповідача №55 від 15.04.2014 року (а.с.3). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач в судовому засіданні зазначив, що він вимогу про виплату заборгованості пред'являв в день звільнення, коли забирав трудову книжку. Однак, на час розгляду справи в суді заборгованість йому не виплачено. Представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом 130 днів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення заборгованості по заробітній платі, яка підтверджена довідкою, а саме: 579 грн. 28 коп.. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу. Позивач зазначав, що він вимогу про виплату заборгованості пред'являв в день звільнення, а тому 31.10.2013 року з ним мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 579 грн. 28 коп.. та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки, яка складає: 24 грн. 14 коп. (середньоденний заробіток згідно довідки відповідача (а.с.4) х 130 (робочі дні з 01.11.2013 року по 12.05.2014 року) = 3138 грн.20 коп. (середній заробіток за весь час затримки). Відповідно до ст.237 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що винними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки останній зазнав душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, що в свою чергу тягне за собою порушення нормальних життєвих зв'язків. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань, часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 4000 грн., враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 424 грн.. В стягнені решти суми моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. в доход держави.

Outcome: partial