Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 23.04.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, який був оформлений у вигляді боргової розписки, згідно якої відповідач отримав у нього в борг для особистих потреб кошти в сумі 3000 доларів США та зобов»язувався повернути 4000 доларів США протягом одного календарного місяця, тобто до 23.05.2010 року. У випадку прострочення терміну виплати боргу останній зобо»язувався виплатити за кожний календарний місяць прострочення відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 33 відсотки від отриманої суми по день виконання основного зобов»язання. У вказаний строк борг відповідач не повернув. На прохання про добровільну сплату відмовився. Просив позов задоволити та стягнути з відповідача 3000 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 77610 грн. та відсотки у розмірі 4950 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 128056 грн. 50 коп. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити. Крім того зазначив, що укладений між ним та відповідачем договір є безстроковим і діє до того часу, поки останній не проведе з ним розрахунку або поки його не буде розірвано, оскільки договір позики передбачає продовження терміну виплати боргу у випадку, якщо відповідачем не буде сплачено борг до 23.05.2010 року, але вже на умовах стягнення відсотків за користування коштами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив позов, також подав суду заяву про застосування позовної давності. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справ, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.04.2010 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, згідно якої позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 3000 доларів США та зобов»язувався повернути 4000 доларів США протягом одного календарного місяця, тобто до 23.05.2010 року. У випадку прострочення терміну виплати боргу відповідач зобо»язувався виплатити за кожний календарний місяць прострочення відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 33 відсотки від отриманої суми 1000 доларів США. Дані обставини підтверджуються копією боргової розписки від 23.04.2010 року (а.с.4). У вказаний строк відповідач борг не повернув та в добровільному порядку від сплати відмовився. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116-цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року. Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позивачем не подано суду заяви та у судовому засіданні не заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду із позовом про визнання причин пропуску звернення до суду поважними, що передбачено в п. 5 ст. 267 ЦК України. Натомість представником відповідача подано заяву та заявлено у судовому засіданні клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Нормою статті 267 ч.3 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав застосування наслідків спливу позовної давності. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 253, 256-258, 266, 267 та

Outcome: dismissed