Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь 313 441 грн. 15 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 1 500 грн. 00 коп. вартості проведених експертних досліджень, 10 000 грн.00 коп. відшкодування моральної шкоди, 28 400 грн.00 коп. витрат на правову допомогу та судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 липня 2016 року на 36-му км автошляху «Бориспіль-Дніпропетровськ» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «КАМАЗ-43101», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить військовій частині [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобілем марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить йому. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана ДТП сталася в зв`язку з порушенням ПДР України водієм [PERSON] . Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження розмір матеріальних збитків заподіяних позивачу у результаті ДТП становить 413 444 грн.15 коп. З врахуванням коштів, відшкодованих йому МТСБ України, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 313\~442 грн.15 коп., а також інші витрати та моральну шкоду. Крім матеріальної шкоди позивачу завдано і моральну шкоду, яку останній оцінює у розмірі 10 000 грн. Вказана моральна шкода пов`язана із нервовим стресом, викликаним хвилюванням, що пов`язано із пошкодженням його автомобіля, неможливістю користуватися автомобілем для сімейних та виробничих потреб і у зв`язку з цим необхідністю користуватися транспортним засобом загального користування, необхідністю витрачати свій час для вирішення питань з проведення експертиз та інших питань, пов`язаних з відновленням порушених його прав, оскільки відповідач відмовився у добровільному порядку відшкодувати матеріальні збитки. Також, після ДТП позивач звертався до фахівця в галузі права для отримання юридичних послуг щодо вжиття заходів для відшкодування шкоди завданих ДТП, вартість таких послуг становить 28 400 грн.00 коп. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, на стадії судових дебатів зменшив суму відшкодування до 267\~457 грн. 97 коп., як різницю між визначеною сумою майнової шкоди, що була визначена експертом для МТБСУ та 100\~000 грн. 00 коп., які він отримав від цієї установи. В судовому засідання представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнав. Посилається на те, що вони є необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, у встановленому порядку надав письмові пояснення щодо позову, в яких позов не визнав. Посилається на те, що при винесенні постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, не було враховано протиправну поведінку позивача, який порушив п.п.12.1, 12.2, 12.6 ПДР України. \~ \~ \~ \~ З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступне. 09 липня 2016 року, о 21 годині 30 хвилин на автодорозі «Бориспіль-Дніпропетровськ» [PERSON] , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 43101 (ТДА-2К)», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить в/ч [NUMBER] (м. Самбір Львівської області), перед поворотом ліворуч в напрямку с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області, не врахував дорожньої обстановки та при зміні напрямку руху не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу марки «Ladb Rover», реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] та допустив зіткнення з вказаним автомобілем, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана ДТП сталася в зв`язку з порушенням ПДР України водієм [PERSON] . Відповідно до постанови Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2017 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 16 березня 2017 року постановою Апеляційного суду Київської області постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області залишено без змін. Постанова набрала законної сили 16 березня 2017 року. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Моторно (Транспортним) страховим Бюро України відповідно до страхового поліса №АЕ/7916571 позивачу [PERSON] відшкодовано шкоду, заподіяну в результаті ДТП в розмірі 100 000 грн. 00 коп. Відповідно до висновку за результатами експертного автотоварознавчого дослідження від 26 серпня 2016 року за №085/16, наданого позивачем, розмір матеріальних збитків заподіяних [PERSON] в результаті пошкодження в ДТП автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] становить 413 442 грн.15 коп. \~ \~ \~ \~З квитанції №058 вбачається, що [PERSON] оплатив послуги експерта 15.08.2016 в розмірі 1 500 грн.00 коп. \~ \~ \~ \~Відповідно до копії висновку автотоварознавчого дослідження від 07 жовтня 2016 року за №90/16, наданого на запит суду Моторно (транспортним) страховим бюро України, розмір матеріальних збитків заподіяних [PERSON] в результаті пошкодження в ДТП автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] становить 367 457 грн. 97 коп. Позивач погодився з такою сумою майнової шкоди та зменшив свої вимоги в цій частині до 267\~457 грн. 97 коп. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема автомобіля «КАМАЗ 43101(ТДА-2К)», військовий реєстраційний номер [NUMBER] , має ознаки джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ). Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України. На час дорожньо-транспортної пригоди за кермом транспортного засобу перебував [PERSON] , який здійснював управління транспортним засобами як військовослужбовець військової частини [NUMBER] . Автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] на час ДТП перебував на балансі військової частини [NUMBER] (м. Самбір Львівської області) і належав їй на праві оперативного управління. Таким чином, суд дійшов висновку, що ця військова частина відповідно до статті 1187 ЦК України повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Міністерство оборони України не повинно в цьому випадку нести субсидіарної відповідальності, оскільки відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Проте, у правовідносинах за участю позивача немає закону чи договору, що передбачають солідарну відповідальність Міністерства оборони України та військової частини на випадок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки. За висновком автотоварознавчого дослідження від 07 жовтня 2016 року за №90/16, визначена вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Land Rover», реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 09.07.2016 року становить 367 457 грн.97 коп., позивач [PERSON] погодився, а тому суд, враховуючи вищевказаний висновок експерта, вважає, що підлягає стягненню з відповідача різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, який здійснило за полісом Моторне (транспортне) страхове бюро України, в розмірі 267 457 грн. 97 коп. (367 457 грн. 97 коп. 100 000 грн. 00 коп. = 267 457 грн.97 коп.). Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Разом з тим, згідно із роз`ясненнями абзацу другого п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. З урахуванням того, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди військовою частиною [NUMBER] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. З 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким ЦПК України було викладено в новій редакції. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування. З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2016 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про правової допомоги, відповідно до якого [PERSON] надає юридичні послуги замовнику шляхом представництва інтересів та захисту [PERSON] , як потерпілого в справі ДТП, яка трапилась на 36 км. автошляху «БориспільДніпропетровськ», в напрямку с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області 09.07.2016 року. На підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 28 400 грн. позивачем надано акт виконаних робіт від 20 квітня 2017 року щодо надання юридичних послуг за переліком. Виконавець [PERSON] своїм підписом засвідчив оплату замовником всієї суми за надані послуги. Згідно ст.\~26\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Надані позивачем документи не є належними та допустимими документами, в розумінні ст.\~138\~ЦПК в редакції Закону №\~2147-VIІІ та Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», на підтвердження надання підприємцем [PERSON] професійної правничої допомоги. Суд також звертає увагу на те, що правовідносини між позивачем та підприємцем [PERSON] виникли до 15.12.2017. За нормою ст. 79ЦПК України (в редакції до 15.12.2017) до втрат, пов`язаних з розглядом справи відносилися витрати на правову допомогу. За цим Кодексом (ст. 84) до таких втрат відносилися витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, яким не є [PERSON] , або іншого фахівця в галузі права. Тлумачення поняття такого фахівця закон не містив. Тому підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу за наявних у справі доказів немає. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Квитанцією, наявною в матеріалах справи підтверджується, що позивачем за подання позову сплачено судовий збір в розмірі 3504 грн. 00 коп. З урахуванням стягнутих сум з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 452 грн. 80 коп. (35 0342 грн.15 коп. заявлені позовні вимоги, 268 957 грн. 97 коп. задоволені позовні вимоги = 77% задоволених вимог). На підставі викладеного, згідно ст. ст. 23, 1166, 1187 ЦК України,

Outcome: partial