Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 04 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 150204-145555, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 600 грн. Відповідно до п. 3.1. договору відповідач зобовязалась повернути отримані грошові кошти в розмірі 600 грн. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 148 грн., що разом складає 748 грн. у строк до 17 лютого 2015 року. 21.02.2015 відповідач відповідно до п.2.3. Договору сплатила відсотки за користування кредитом в сумі 196,00 грн., частково сплатила суму кредиту у розмірі 4,00 грн. та пролонгувала договір строком до 07.03.2015 року. Потім 06.03.2015 сплатила відсотки за користування кредитом в сумі 154,96 грн., частково сплатила суму кредиту у розмірі 0,04 грн. та пролонгувала договір строком до 20.03.2015 року. 24.03.2015 сплатила відсотки за користування кредитом в сумі 214,56 грн. та пролонгувала договір строком до 07.04.2015 року., зобов'язавшись повернути кредит разом із відсотками у розмірі 762,84 грн. Однак в порушення договірних умов відповідач не виконує свої зобовязання щодо повернення отриманих грошових коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість яка станом на 29.06.2017 складає 10\~465,72 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, скерував до суду заяву в якій просив справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, в частині сплати основного боргу не заперечували, щодо сплати пені просили відмовити, а також надали письмові заперечення. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 04 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 150204-145555, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 600 грн. Відповідно до п. 3.1. договору, відповідач зобовязалась повернути отримані грошові кошти в розмірі 600 грн. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 148 грн., що разом складає 748 грн. у строк до 17 лютого 2015 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Ч.2 ст.1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати належних йому відсотків. У порушення умов даного договору відповідач зобовязання належним чином не виконала, в звязку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 29.06.2017 року становить: 595,96 грн. основна сума боргу; 166,88 грн. заборгованість за нарахованими процентами, які і підлягають до стягнення з відповідача на користь ТОВ «Служба термінового кредитування». Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 9702,88, то суд вважає дану вимогу задоволити частково, виходячи з наступного. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України, істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Враховуючи майновий стан відповідача, пенсійний вік, те, що сума пені є значно завищеною, а сума боргу не значною, з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 200 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1600 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.796761351.1 від 30.06.2017 року, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [INFO], судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1600 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме до стягнення з [PERSON] на користь позивача 595,96 грн. основного боргу, 166,88 грн. проценти за договором, 200 грн. пені та 1600 грн. судового збору, а всього 2\~562,84 грн.

Outcome: approved