Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] суму матеріального збитку, яка складає 32086,79 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 02.02.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що 05.05.2017 року у м. Києві по пр. Лобановського, 104, відповідач [PERSON] керуючи автомобілем марки «МАЗ», д.н. [NUMBER], порушив п. 12.1, 13.1, 2.3 (б) ПДР України та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER], під керуванням позивача. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивача було завдано механічних пошкоджень. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 14.06.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн. Відповідачем після ДТП було повідомлено позивача про те, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант». В травні 2017 року позивач повідомив ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про ДТП, яка сталася 05.05.2017 року, а в серпні звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» своїм листом за №5214 від 09.10.2017року повідомила позивача про те, що на момент ДТП, яка мала місце 05.05.2017 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ», д.н. [NUMBER] не була застрахована, що підтверджується даними централізованої бази даних МТСБУ, а тому у страхової компанії відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування. Крім того, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслало позивачу копію розрахунку №150/17 вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER] від 05.06.2017 року, копію ремонтної калькуляції від 05.06.2017 року, копію протоколу огляду транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER] від 11.05.2017року. Отже, діями [PERSON] позивачу було завдано матеріальної шкоди у розмірі 32086,79 грн., що підтверджується ремонтною калькуляцією від 05.06.2017 року. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Відповідач у п'ятнадцятиденний строк встановлений ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 02.02.2018 року відзив до суду не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року: «Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них». Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 4 п. 4 Постанови). Судом встановлено, що 05.05.2017 року о 17.30 год. [PERSON] керуючи автомобілем марки «МАЗ», д.н. [NUMBER], рухаючись по пр. Лобановського, 104 в м. Києві порушив п. 12.1, 13.1, 2.3 (б) ПДР, оскільки не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення х автомобілем «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER], який рухався попереду, внаслідок чого здійснив наїзд на нерухому перешкоду, а саме електричну опору №14. При ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. 14.06.2017 року постановою Солом'янського районного суду м. Києва відповідача, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 340 грн., 00 коп. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, що керував автомобілем «МАЗ», д.н. [NUMBER], внаслідок чого позивач поніс значні матеріальні збитки, є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідач після ДТП повідомив позивача про те, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант». В травні 2017 року позивач повідомив ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про ДТП, яка сталася 05.05.2017 року, а в серпні звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Однак, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» своїм листом за №5214 від 09.10.2017року повідомила позивача про те, що на момент ДТП, яка мала місце 05.05.2017 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ», д.н. [NUMBER] не була застрахована, що підтверджується даними централізованої бази даних МТСБУ, а тому у страхової компанії відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування. Крім того, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслало позивачу копію розрахунку №150/17 вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER] від 05.06.2017 року, копію ремонтної калькуляції від 05.06.2017 року, копію протоколу огляду транспортного засобу «Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER] від 11.05.2017року, згідно яких вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Volkswagen Polo», д.н. [NUMBER] становить 32086,79 грн. Позивач просив стягнути з [PERSON] суму матеріального збитку 32086,79 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.92р., володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки вина [PERSON] у вчиненні ДТП, яка сталася 05.05.2017 року є встановленою, а розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті пошкодження автомобіля позивача, є доведеним. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 640,00 грн. за відшкодування матеріальної шкоди.

Outcome: approved