Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку та садовий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . У обґрунтування позову зазначила, що відповідач по справі є власником вищевказаного майна. У червні 2001 року [PERSON] пообіцяв [PERSON] продати земельну ділянку та садовий будинок, що на ній розташований та вийшов із членів СО «Степове», а [PERSON] вступив до лав садового об`єднання. Також [PERSON] 27.08.2001 року видав [PERSON] довіреність на розпорядженням вказаним майном, а [PERSON] надав грошові кошти у сумі 800 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою. В подальшому у січні 2003 року [PERSON] пообіцяв [PERSON] продати земельну ділянку та садовий будинок, що на ній розташований, однак для нотаріального оформлення у [PERSON] не вистачало документів, але вона передала [PERSON] 1500 дол. США за вказане майно. [PERSON] помер [INFO] та за життя так і не оформив договір купівлі продажу у встановленому законом порядку. Зазначає, що вона добросовісно заволоділа земельною ділянкою та садовим будинком, що на ній розташований, сплачувала відповідні внески, комунальні послуги, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилась, просить розглянути цивільну справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що надала до суду відповідну заяву. Відповідач у судове засідання не з`явився про дату та час судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши позовну заяву, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на землю Серії ОД, [PERSON] на підставі рішення виконкому Красносільської сільської ради народних депутатів Комінтернівському району Одеської області від 29.04.1998 року №38 передана у приватну власність земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,060 га на території Куліндоровського садового масиву Красносільської сільської ради. Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, [PERSON] на підставі рішення виконкому №92 Красносільської сільської ради, належить садовий будинок у [ADDRESS] . Рішенням №61 від 06.06.2001 року адміністрації ОС «Степове», [PERSON] . Виключено із членів садового об`єднання, а [PERSON] прийнято до лав садового об`єднання. Згідно із копією розписки від 26.08.2001 року [PERSON] отримав від [PERSON] 800 дол. США за продаж садової ділянки № [NUMBER] . Довіреностю від 07.08.2001 року посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., [PERSON] уповноважив [PERSON] отримати державний акт про право власності на земельну ділянку № [NUMBER] та розпоряджатись (продати, подарувати, закласти, обміняти) вищевказаною ділянкою. Відповідно до розписки від 23.01.2003 року, [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку та садовий будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] з 2003 року по теперішній час сплачує членські, цільові внески та комунальні послуги, а також використовує за призначенням земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Задовольняючи позов суд виходить з того, що позивач [PERSON] добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується на протязі більше 18 років земельною ділянкою та житловим будинком, який на ній розташовано, обробляє земельну ділянку, а тому є власником спірної земельної ділянки за набувальною давністю. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень статтей 335, 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 Постанови). Суд враховує правову позицію щодо спірних правовідносин визначену у Постанові ВСУ від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16, відповідно до якої за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем доведений факт набуття нею права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки вона з 2003 року, тобто понад 15 років, добросовісно, відкрито та безперервно користується житловим будинком та земельною ділянкою, розташованими за адресою: [ADDRESS] , підтримує майно в належному стані, несе з цього приводу витрати, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних [PERSON] .

Outcome: approved