Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду шляхом пред`явлення позову до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , в якому просив стягнути з останньої суму боргу за договором позики грошових коштів від 23 лютого 2018 року у розмірі 132354,67 гривень, з яких: 108280 гривень - заборгованість за договором позики; 6414,31 гривень - інфляційні втрати, 1362 гривні - три проценти річних та 16298,36 гривень - пеня. В обґрунтування позову посилався на те, що 23 лютого 2018 року [PERSON] позичив у нього грошові кошти у розмірі 108280 гривень, що складає еквівалент суми 4000 доларів США, строком до 23 серпня 2018 року, про що складений договір позики грошових коштів від 23 серпня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.О. та зареєстровано в реєстрі №509. Під час укладення вказаного договору позики була отримана згода дружини позичника - [PERSON] . Станом на початок лютого 2019 року умови договору щодо повернення позики відповідачем не виконані, у зв`язку з чим позивач просить стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за прострочення сплати суми боргу 26 квітня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 травня 2019 року провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день час та імсце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні докази, про причини своєї неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань суду не надав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 23 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 108280 гривень, що складає еквівалент суми 4000 доларів США, строком до 23 серпня 2018 року включно. Договір позики грошових коштів посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченком Л.Л. за реєстровим №509. Відповідно до п. 3 договору позики, грошова сума передана позичальнику до підписання договору. Згідно п. 13 зазначеного договору, він укладався зі згоди другого з подружжя - [PERSON] , справність підпису якої на заяві, що містить згоду на укладення цього договору, засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченком Л.Л. за реєстровим №508. Пунктом 8 зазначеного договору встановлені наслідки несвоєчасного повернення грошових коштів за договором позики. Так, сторони домовились, що у разі, якщо [PERSON] своєчасно не поверне грошові кошти, [PERSON] має право подати договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється як за рішенням суду, так і на підставі виконавчого напису. Відповідно до п.п.2, 7 договору позики, повернення грошей повинно підтверджуватися розпискою про одержання або квитанцією про грошовий переказ. Після виконання позичальником свого зобов`язання, позикодавець повинен передати йому примірний цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника договору, є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики грошовий коштів від 23 лютого 2018 року, який укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, що відповідає вимогам ст.ст. 203-209 ЦК України. Зі змісту договору позики від 23 лютого 2018 року вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором до його підписання, надавши позичальнику у алсність грошові кошти у розмірі 108280 гривень (п. 3 договору). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 23 лютого 2018 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надала. Про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявний у позикодавця примірник договору позики грошових коштів від 23 лютого 2019 року (п. 7 зазначеного договору). Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 23 лютого 2018 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у розмірі 108280 гривень. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договором позики від 23 лютого 2018 року встановлений строк виконання зобов`язання - до 23 серпня 2018 року. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. При цьому суд зазначає, що проценти, визначе ні статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. В зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного збільшення за період часу з 24 серпня 2018 року по 24 січня 2019 року. При цьому, суд виходить з положень ч. 1 ст.13 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 лютого 2018 року у межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 23 лютого 2018 року складає 108280 гривень, а тому саме на цю суму нараховуються три проценти річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Станом на 24 січня 2019 року виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 лютого 2018 року було прострочено на 154 дні. Отже, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 лютого 2018 року станом на 24 січня 2019 року складає 1370,55 гривень (108280 Х 3 Х 154 / 365 / 100). З наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за договором позики від 23 лютого 2018 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 1362 гривень. При обчисленні суми індексації грошового боргу за договором позики від 23 лютого 2018 року, суд виходить з того, що за період з серпня 2018 року по січень 2019 року індекси інфляції у процентах склали: серпень 2018 року - 100%, вересень 2018 року - 101,9%, жовтень 2018 року - 101,7%, листопад 2018 року - 101,4%, грудень 2018 року - 100,8%, січень 2019 року - 101,0%. Всього, за період прострочення виконання грошового зобов`язання індекс інфляції склав - 0,1% х 1,019% х 1,017% х 1,014% х 1,008% х 1,01% = 1,07%. Отже, загальний розмір інфляційного збільшення за період часу з серпня 2018 року по січень 2019 року склав (108280 х 1,07 - 108280) 7579,60 гривень.З наданим позивачем розрахунком індексу інфляції на суму заборгованості суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення за договором позики від 23 лютого 2018 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 6414,31 гривень. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Натомість, нарахування пені, за змістом ст. 551 ЦК України, є одним із видом цивільно-правової відповідальності, тобто є договірною санкцією. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за договором позики від 23 лютого 2018 року у розмірі 16298,36 гривень, оскільки зазначеним договором не встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми. Отже, загальна сума боргу за договором позики грошових коштів від 23 лютого 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. за реєстровим №509, яка підлягає стягненню з відповідача становить 116056 (сто шістнадцять тисяч п`ятдесят шість) гривень 31 (тридцять одна) копійка, з яких: 108280 (сто вісім тисяч двісті вісімдесят) гривень - основний борг, 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні - 3% річних, 6414 (шість тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 31 (тридцять одна) копійка - інфляційні втрати. Згідно квитанції № 0.0.1302849262.1 від 20 березня 2019 року при пред`явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1323,55 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 116056,31 гривень, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1160,56 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial