Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] від 18.01.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] від імені та за дорученням якого діяла [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 185; визнати за [PERSON] право власності на 60/100 часток квартири у будинку готельного типу з відповідною частиною місць загального користування, розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 118,71 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м., кількість 3. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває у шлюбі, має трьох дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 24 жовтня 2006 року мати позивача подарувала йому 60/100 часток квартири за вищевказаною адресою, цього ж дня позивач видав на ім`я матері довіреність з правом укладення правочинів від його імені, сплати комунальних платежів та інших повноважень. 01.08.2007 року позивач разом з сім`єю був зареєстрований за вказаною адресою. В жовтні 2017 року позивач дізнався про те, що не є власником частини квартири, 18.01.2008 року був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] , що діяла на підставі довіреності, та [PERSON] , при цьому позивач зазначає, що дозвіл на укладення вказаного договору службою у справах дітей не надавався, права його неповнолітніх дітей цим договором - порушені. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2018 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову - задоволено, накладено арешт шляхом заборони на відчуження на об`єкт нерухомого майна, а саме: на 60/200 частин квартири у будинку готельного типу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у заочному порядку. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] перебуває у з шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 08 квітня 1995 року Палацом урочистих подій «Жовтневий». Від шлюбу [PERSON] має дітей, що на час розгляду справи досягли повноліття - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). 24 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 60/100 часток квартири у будинку готельного типу з відповідною частиною місць загального користування, розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 118,71 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м., кількість 3. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.П. та зареєстровано в реєстрі під № 7680. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем 30.10.2006 в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 12695884. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 12.01.2018 року № 152 з 01 серпня 2007 року по [ADDRESS] зареєстровані позивач по справі, його дружина, діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] 24 жовтня 2004 року від імені [PERSON] видана довіреність на ім`я [PERSON] , якою остання уповноважена від імені [PERSON] користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою [ADDRESS] . Будь-яких застережень щодо обсягу прав по розпорядження квартирою - довіреність не містить. 18 січня 2008 року між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] на підставі вищезазначеної довіреності, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини 60/100 часток квартири [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що позивач надавши довіреність на право розпорядження належним йому майном, погодився на здійснення відчуження належної йому частини майна, а саме - 60/200 часток вищевказаної кватири, [PERSON] на власний розсуд. [PERSON] померла [INFO] , про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зроблено актовий запис № 5168. Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 520/15250/15-ц, у постанові від 16 грудня 2019 року по справі № 607/4911/16-ц. Позивачем не доведено ту обставину, що внаслідок відчуження частини належного йому майно неповнолітні на той час діти були позбавлені права користування цим майном, або їх охоронювані законом інтереси були порушені. Натомість суд зазначає, що власник Ѕ частини 60/100 часток квартири [ADDRESS] після набуття права власності не був зареєстрований у спірному житлі, тобто його фактичне користування придбаним майном під час судового розгляду не доведене. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд не вважає позовні вимоги доведеними, а тому відмовляє у задоволенні у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed