Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом в якому просить зобов'язати Кіровоградську митницю Державної фіскальної служби повернути транспортний засіб мопед VIPER Storm EX 50QT15 рама [NUMBER],2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. В процесі розгляду справи позивач змінив позовні вимоги в частині транспортного засобу і просив зобов'язати Кіровоградську митницю Державної фіскальної служби повернути йому транспортний засіб мопед VIPER Storm [NUMBER] рама [NUMBER],2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] стягнути моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. шляхом списання з державного бюджету України витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.02.2016 року визнано винним по ст.484 КУпАП та призначено покарання у виді конфіскації мопеда VIPER Storm [NUMBER] рама [NUMBER],2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який йому належить. Відповідно до постанови апеляційного суду Кіровоградської області від 30.03.2016 року постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.02.2016 року якою його визнано винним по ст.484 КУпАП скасована та провадження по справі закрито, але мопед до теперішнього часу не повернутий. Представники Державної фіскальної служби України, Управління державного казначейства України позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи «КЕТ-С» до суду не з'явився про час розгляду справи належно повідомлявся про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог частково. Встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.02.2016 року [PERSON] притягнути до адміністративної відповідальності за ст.484 КУпАП та призначено покарання у виді конфіскації транспортного засобу мопеда VIPER Storm [NUMBER] рама [NUMBER],2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який йому належить. Відповідно до постанови апеляційного суду Кіровоградської області від 30.03.2016 року постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12.02.2016 року якою [PERSON] визнано винним по ст.484 КУпАП скасована та провадження по справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, але мопед до теперішнього часу не повернутий. Позивач вказує ,що його права порушені як власника та володільця транспортного засобу. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише в порядку , встановленого законом. Відповідно до ч.3 ст.528 МК України у разі якщо за результатами перевірки законності та обґрунтованості постанови суду у справі про порушення митних правил ця постанова буде скасована, а справа закрита , або адміністративне стягнення за порушення митних правил буде змінено, конфісковані товари , транспортні засоби, суму штрафу або її відповідна частина повертається особі, яка притягалася до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, або її представнику. Доводи представника Кіровоградської митниці, Державної фіскальної служби України про те, що позивачу можливо видати мопед лише після митного оформлення та сплати відповідних митних платежів, витрати на зберігання транспортного засобу , безпідставні, оскільки відносно позивача справа щодо порушення митного законодавства закрита, відповідно він має право отримати майно яке йому належить. Позивач обираючи підстави для захисту порушених прав посилається на ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Оскільки дійсно мається порушення права позивача на володіння своїм майном але посилання його на ст.1176 ЦК України помилкове, оскільки відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання , попереднього слідства, прокурати і суду» п.3 ч.11 передбачено може звернутися громадянин для відшкодування шкоди при скасуванні постанови районного суду про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи в районний суд , який розглядав справу по першій інстанції. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень повинна відшкодовуватися на підставі статті 1174 ЦК України. Порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, регламентований ст.1174 ЦК України, згідно вимог якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, суб'єктом відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, за вказаною нормою є держава, Автономна республіка Крим або орган місцевого самоврядування. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим та відповідних місцевих бюджетів. Відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини посадової або службової особи. Відповідно до вимог ст.43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Підпунктом 2 п.9 Розділу VI прикінцевих і перехідних положень цього ж Кодексу передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як передбачено ст.546 митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митну службу України. Митниця є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. Митниця підпорядковується центральному органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. При цьому, аналізуючи норми чинного законодавства та судову практику, можна дійти висновку про те, що відповідачем є особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві. Таким чином, сторонами у справі є насамперед особи між якими виник спір про право та на них поширюються всі правові наслідки законної сили судового рішення. Виходячи зі змісту ст.175 ЦПК, де йдеться про зміст позовної заяви, саме позивач встановлює відповідача у справі та обґрунтування на підставі яких просить відновити свої права. За загальним правилом, позов має пред'являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов'язок позивача та відповідача бути належним суб'єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб'єктивних прав та обов'язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Враховуючи наведені вище норми матеріального та процесуального права, можна зробити висновок про те, що у разі спричинення шкоди, завданої неправомірними діями посадової або службової особи органу державної влади, відшкодування проводиться за рахунок коштів з Державного бюджету. Надмірний формалізм у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод , право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.458 МК України визначено поняття порушення митних правил, що є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. При розгляді адміністративної справи не здобуто будь-яких доказів на підтвердження того що [PERSON] знав, або хоча б здогадувався про те, що вказаний транспортний засіб ввезений на територію України поза митним контролем. Безспірних доказів того що саме [PERSON] ввіз вказаний транспортний засіб поза митним контролем відповідачем не доведено, тому тримання транспортного засобу митною службою безпідставне. Тому враховуючи , що позивач звернувся за захистом своїх порушених прав посилаючись на ст.1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і порушення судом встановлено, оскільки митна служба не повернули транспортний засіб власнику суд вважає за правильне задовольнити його вимоги щодо повернення транспортного засобу на підставі ст.1174 ЦК України в розумінні ст. 447 ЦПК України , фактично позбавляло б позивача на захист його порушеного права в силу надмірного судового формалізму. Оскільки відповідач тривалий час не міг користуватися транспортним засобом, що порушило його права як власника, хвилювався з цього приводу, тому суд вважає за можливе стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. Позивач просив стягнути на його користь 4000 грн., які він сплатив за надання йому юридичної допомоги у справі про визнання недійсним протоколу про порушення митних правил за№108/90100/15 від 15.10.2015 року. Відповідно до ст. 271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України. Повноваження адвоката на участь у розгляді справи підтверджуються довіреністю на ведення справи, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності, або ордером чи дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов'язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника. Витяг засвідчується підписами сторін. Однак законом ,що дає право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи не прийнято, тому участь представника в галузі права недопустима, і відповідно витрати які поніс позивач в розмірі 4 000 грн. відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов'язаних з розглядом справи. Вимоги позивача про стягнення 4000 грн. за надання йому юридичної допомоги у справі про визнання недійсним протоколу про порушення митних правил за№108/90100/15 від 15.10.2015 року не можуть бути стягнення при розгляді вказаного позову. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.22,1166,1173,1176 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ст.ст. 82,141,258-265, 352-356, ЦПК України, суд ,-

Outcome: partial