Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до АТ «КРЕДОБАНК», у якому ставить наступну вимогу: визнати зобов`язання позичальника - [PERSON] за Кредитним договором № RF1-28898 від 23.11. 2016 року припиненими у зв`язку виконанням, проведеним належним чином. На обґрунтування позову зазначав, що 23.11.2016 р. між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» укладено Кредитний договір № RF1-28898, згідно п. 2.1,2.3, 2.4, 2.6, 4.1 якого сума кредиту становить 11 000 гривень, термін кредиту до 22 травня 2020 р., за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 2.1% річних, позичальник сплачує Банку комісію за управління кредитом щомісячно, розмір щомісячного платежу 503 грн. З огляду на вказані умови Кредитного договору, в [PERSON] виник обов`язок по поверненню Банку 11000 гривень тіла кредиту та 808,5 гривень процентів за користування ним із розрахунку: 11000 гривень х 2.1% річних х 3.5 роки кредитування, а разом 11808,5 гривні. Станом на 24.06.2019 р. [PERSON] на виконання по Кредитному договору сплачено не менше 12062,29 гривень, що підтверджується квитанціями від 2.3.11.2016 р. випискою по особовому рахунку від 28.01.2019 р. квитанціями від 23.05.2019 р., 21.06.2019 р., 24.06.2019 р. Позивач вказує на те, що умови Кредитного договору, якими встановлюються зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом та обслуговування кредиту (п. 2.12, 4.1 Кредитного договору) є нікчемними та не можуть бути застосовані при обрахунку заборгованості [PERSON] за Кредитним договором з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Відтак, оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, ще замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку, а надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Позивач вказує що положення спірного Кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року,яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії,платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Позивач вказує на те, що зобов`язання [PERSON] за Кредитним договором припинились внаслідок виконання, проведеного належним чином, оскільки згідно умов Кредитного договору вона мала сплатити Банку 11808,5 гривень тіла кредиту та процентів, а сплатила в загальному 12062,29 гривень. Разом з тим, Банк припиненими зобов`язання [PERSON] за Кредитним договором не визнає, продовжує нараховувати комісію за управління кредитом та інші комісії, які стягуються при обслуговуванні поточного рахунку, що підтверджується листом Банку від 10.05.2019 р. № 63/К-296/1, що відтак слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом за захистом її порушених прав. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Разом з тим представник позивачки надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у його змісті. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання також не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 05.03.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, однак зі змісту позову вбачається, що такий просить розглядати справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, відзиву на позов чи заяв про відкладення судового розгляду до суду не подав. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. 23.11.2016 р. між [PERSON] та АТ «КРЕДОБАНК» укладено Кредитний договір № RF1-28898, за умовами якого позичальнику надано 11 000 грн., визначено термін кредитування до 22.05.2020 року, узгоджена фіксована процентна ставка за користування кредитом - 2.1 % річних; визначено розмір щомісячного платежу 503 грн. Позивач вказує, що сукупна вартість кредиту становила 11 808, 5 грн., відтак, на виконання умов кредитного договору станом на 24.06.2019 рік [PERSON] сплатила біля 12 062.29 грн., що відповідно підтверджує доданими до справи квитанціями: № 58530408 віл 23.11. 2016 року, № 58530410 від 23.11. 2016 року, квитанція з невідомим номером від 21.06.2019 року, № 2933985 від 23.05.2019 року, № 36361577 від 24.06.2019 року та випискою по особовим рахунку з 23.11. 2016 року по 27.01.2019 рік ( а.с. 5-6). З цих підстав позивач вважає, що повністю виконала умови кредитного договору, що є підставою для визнання припиненими зобов`язань позичальника - [PERSON] за Кредитним договором № RF1-28898 від 23.11. 2016 року у зв`язку виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається з доданих до справи письмових доказів, 10.05.2019 року у відповідь на звернення [PERSON] АТ «Кредобанк» повідомив, що станом на 07.05.2019 рік у позивача існує заборгованість за Кредитним договором № RF1-28898 від 23.11. 2016 року, а саме: 3 367.78 грн. - заборгованість по кредиту, в тому числі 600.11. грн. - прострочена заборгованість, 1.55 грн. - строкові відсотки, 6.33 грн. прострочені відсотки по кредиту, 61, 60 грн. - строкові комісії; 231, 00 грн. - прострочені комісійні доходи; 485, 09 грн. Відтак, відповідач повідомив [PERSON] про неможливість розірвання кредитного договору у зв`язку з існуванням вказаної заборгованості. Вказана відмова слугувала підставою для звернення до суду за захистом своїх прав, адже така вважає, що в повному обсязі виконала кредитні зобов`язання. Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу(далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу(частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Оцінивши надані стороною позивача письмові докази, суд приходить до переконання, що з таких неможливо встановити, чи дійсно станом на дату звернення до суду з даним позовом [PERSON] виконала покладені на неї кредитним договором зобов`язання. Також приходить до переконання, що виписка по особовим рахункам станом на 27.01.2019 рік та декілька квитанції за 2016 та 2019 рік не є тими доказами, що підтверджують факт припинення Кредитного договору № RF1-28898 від 23.11. 2016 року у зв`язку повним його виконанням. Окрім того суд звертає увагу на те , що згідно повідомлення АТ «Кредобанк» від 10.05.2019 року № 63/К-296/1 станом на 07.05.2019 рік у позивача [PERSON] існує заборгованість за Кредитним договором № RF1-28898 від 23.11. 2016 року, а саме: 3 367.78 грн. - заборгованість по кредиту, в тому числі 600.11. грн. - прострочена заборгованість, 1.55 грн. - строкові відсотки, 6.33 грн. прострочені відсотки по кредиту, 61, 60 грн. - строкові комісії; 231, 00 грн. - прострочені комісійні доходи; 485, 09 грн. Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач зверталась до банку з метою отримання повного розрахунку по кредитному договору і їй було відмовлено в такому. Також позивачем не надано Графік платежів, яким відповідно визначається порядок сплати кредитних коштів. Окрім того сторона позивача не зверталась з клопотання про призначення економічної експертизи або ж не надала суду висновок експерта, який би підтверджував відсутність будь-якої заборгованості [PERSON] перед АТ «Кредобанк». Положеннями ст. 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що положеннями ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Всупереч вимогам даної норми позивач не надав доказів того, що звертався до відповідача у передбаченому законом порядку для надання всіх письмових доказів, що містяться в кредитній справіщодо обслуговування Кредитного договору № RF1-28898, однак йому було безпідставно відмолено в такому. Вивчивши доводи позивача про те, що умови Кредитного договору, якими встановлюються зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом та обслуговування кредиту (п. 2.12, 4.1 Кредитного договору) є нікчемними та не можуть бути застосовані при обрахунку заборгованості [PERSON] за Кредитним договором з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, суд виходить із наступного. Верховний Суд у справі № 6-1746цс16, висловив наступну правову позицію «Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У даній справі суд, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним». Відтак, суд в даному випадку вважає за необхідне застосувати вказану правову позиції касаційної інстанції надаючи оцінки вказаних позивачем пунктів договору. Суд погоджується з доводами позивача що п.п. 2.12, 4.1, за умовами яких позивач зобов`язався сплачувати комісії за управління кредитом, інші комісії, передбачені тарифами Банку, є такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки не містять чітких даних, про які саме послуги банку йде мова у кредитному договорі та за які відповідно позичальник зобов`язаний сплатити комісію. З цих підстав доводи позивача щодо безпідставного нарахування комісії суд знаходить обґрунтованими. Разом з тим суд, вивчивши вимоги позову встановив, що позивач не ставить вимогу про визнання вказаних ним пунктів договору недійсними тощо, натомість ставить вимогу про визнання зобов`язання позичальника - [PERSON] за Кредитним договором № RF1-28898 від 23.11. 2016 року припиненими у зв`язку виконанням, проведеним належним чином. Відтак, виходячи із засади цивільного судочинства щодо диспозитивності, суд звертає увагу на те, що вказаний стороною позивача аргумент щодо нікчемності умов кредитного договору в частині зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом, не є предметом розгляду даного спору і його встановлення не впливає на вирішення даної справи по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у звязку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed