Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним укладений між ним і відповідачкою договір дарування частини житлового будинку від 15 листопада 2002 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що внаслідок отриманої черепно-мозкової травми станом на час укладення угоди він перебував у такому стані, коли не усвідомлював своїх дій, оскільки через погіршення самопочуття він проходив курс лікування. Також, посилається на те, що нібито подароване майно він нікому не передавав, а тому вважає, що увесь будинок належить виключно йому. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги заяви та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що вона проживала із позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1997 року. [PERSON] почував себе нормально, отримана ним травма голови була не важкою, окрім стаціонарного лікування з 17 по 24 жовтня 1999 року він надалі не лікувався. Протягом тривалого часу [PERSON] пропонував отримати частину спірного будинку у дар, щоб вони разом його добудували і проживали там. З такими ж проханнями він звертався до її матері і до її сестри. Зазначила, що будинок добудували в основному за її кошти, які вона отримала від своєї підприємницької діяльності, а позивач майже ніяких доходів у той час не мав. Також, зазначила, що її матір продала квартиру, а на отримані кошти і був добудований спірний будинок. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позови з тих підстав, що проведена судове експертиза не встановила абсолютної нездатності позивача в момент укладення спірного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Третя особа в судове засідання не прибула, повідомлялась про місце, день і час розгляду справи належним чином. Вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, показання свідків та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, у тому числі витребувану судом медичну документацію на імя позивача, а також документи інвентаризаційної справи № 6762-18015017 на спірний будинок, суд встановив наступні обставини. 15 листопада 2002 року, приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] посвідчено укладений між [PERSON] і [PERSON] договір дарування ? частини незакінченого будівництвом житлового будинку № 71 (сімдесят один) по вулиці Михайлівській у місті Василькові Київської області (а.с. 6); оригінал даного договору міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 6762-18015017 на даний будинок. Із змісту позовної заяви, показань свідків та медичної документації встановлено, що 17 жовтня 1999 року позивач отримав черепно-мозкову травму та був госпіталізований з діагнозом: «відкрита черепно-мозкова травма; забій головного мозку; множинні рани волосистої частини голови; перелом лобно-тімяної ділянок клепіння черепа із переходом на основу». Згідно із Висновком судово-психіатричного експерта № 107ц від 17 червня 2015 року, [PERSON] під час складання і підписання договору купівлі-продажу від 15 листопада 2002 року міг, але не повною мірою розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 206 213). Даний висновок експерта суд розуміє так, що в момент укладення спірного договору позивач не перебував у такому стані, коли він в повному обсязі міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, оскільки експерт не встановив такого стану особи. В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо); для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін; справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, при вирішенні справи суд також ураховує показання свідків щодо поведінки позивача в період часу, що відноситься до дня укладення спірного договору та інформацію медичних документів про фізичний стан останнього в досліджуваний період. Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є матірю [PERSON], пояснила, що [PERSON] дуже просив її дочку щоби та погодилась на дарування їй частини будинку, говорив, що вони будуть у ньому разом жити. Пояснила, що коли той подарував її дочці частину хати, то були тільки цегла, тмоу вони займались будівництвом будинку. Вона і її дочка давали грошові кошти на будівництво спірного будинку. Допитана в якості свідка [PERSON] поясниала, що вона є сестрою [PERSON] і їй відомо, що сторони жили в цивільному шлюбі в квартирі матері з 1997 року. Потім [PERSON] попросив щоб подарити [PERSON] будинок і добудувати його. Так, весь ремонт будинку оплачували її сестра і мати. [PERSON] умовив [PERSON], щоб подарувати їй частину цього будинку для їх спільного проживання. Також, їй відомо про отриману [PERSON] травму, але коли це було не памятає. Пояснила, що питанням укладення договору дарування у 2002 році займався [PERSON], особисто готував документи. Зазначила, що вона не спостерігала у позивача психічних розладів, а здоровя у нього хороше. відок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним підприємцем, працює на базарі та знає [PERSON] з 1990 року. [PERSON] також працювала на базарі, а [PERSON] приходив до неї з квітами і шампанським. [PERSON] говорив, що «дуже любить Лєну, хоче розписатися» та «хоче будувати з Лєною будинок», щоб вона продала квартиру і допомогла йому добудувати будинок. [PERSON] говорила, що якщо вона продасть квартиру та [PERSON] подарує їй ? частину будинку. Пояснила, що їй не відомо про лікування [PERSON] після отриманої ним травми; він вийшов з лікарні вже через 2 3 дні після травми і на здоровя ніколи не жалівся. Пояснила, що [PERSON] був при памяті, нормальний. Про дарування їй було відомо оскільки і [PERSON] і [PERSON] про це говорили. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що вона знайома із сторонами понад десять років та їй відомо, що [PERSON] ходив до [PERSON] та умовляв останню: «я подарую і цілий будинок, тільки живи зі мною»; так вона зустріла їх коли ті йшли до нотаріуса; Лєна сказала: «ми вирішили жити разом», а [PERSON] сказав: «я її не обдурю». Також, пояснила, що в день підписання договору [PERSON] був нормальний, самостійно йшов, говорив: «все буде добре, я її ніколи не обману». Вона ніколи не помічала неадекватності останнього; знає, що він отримав травму; бачила його приблизно через тиждень, той був нормальний. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що вона знає сторін як сімю. [PERSON] виявляв до [PERSON] увагу як до жінки, виявляв бажання проживати разом із нею; проявив ініціативу дарування на її користь частини будинку. Зазначила, що [PERSON] був нормальний, нічого неадекватного вона не помічала, приїздив на мишині, спілкувався рідко; знає про його травму, лежав в лікарні, як довго не знає. Допитана в якості свідка [PERSON] під час розгляду справи пояснила, що вона є приватним підприємцем та знайома із [PERSON] з 1980 року. Знає, що останній був спортсменом, займався футболом, був здоровий, дружив з її рідним братом; також, він займався продажем в комерційному відділі; знає, що його побили. З 2003 року вона працює в кафе «Сармат»; перестала впізнавати [PERSON], він дуже змінився; випє і починає чіплятися, навіть бився, «не знає межі»; пояснила, о [PERSON] приходить щодня; з ним стало неможливо розмовляти, на другий день може не памятати про те, що було вчора; о 8:30 годині вже приходить випити «по 50», потім за день може прийти ще декілька разів. Зазначила, що [PERSON] міг вчинити бійку, а на другий день не памятати цього. Із [PERSON] вона його не бачила, із ким він жив не знає. Їй відомо про дочку [PERSON] [PERSON], яка проживає окремо від нього. Знає про отриману [PERSON] травму, про неї говорили усі в місті. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні повідомила, що вона знайома із сторонами; [PERSON] знає двадцять років, у нього був «ларьок» на базарі, він поводив себе як нормальна людина. Вона особисто бачила як років 15 17 назад на [PERSON] напали, били його залізними трубами; потім він лежав у лікарні. Знає, що [PERSON] постійно ходить в кафе «Сармат». Пояснила, що після отриманої травми він «не той вже», веде «розмови неадекватні», постійно пяний, «перескакує» з теми на тему, «тут одне говорить, тут про інше говорить»; буває, що забуває покупку і повертається за нею, не уважний. Про дарування їй нічого не відомо, а на здоровя він не скаржився. Під час розгляду справи допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона у період часу з 1978 року по 2000 рік була одружена із [PERSON] та на даний момент вони також проживають разом. Зазначила, що раніше він заробляв кошти, любив дітей, все було для дітей, а після отриманої ним травми голови він змінився; почав пити, став агресивний, влаштовував удома скандали, міг штовхатися, кидав посуд, а потім не памятав що це робив; став неадекватний, захотів розлучитися, «став зовсім іншою людиною», «почав втрачати друзів та бізнес», «говорив нісенітниці»; міг вчинити якісь дій і потім не памятати про це; наприклад, якось забрав у дочки у школі телефон, а потім не памятав; в університеті також приїхав до дочки і кричав віддати своє, забув про випускний вечір. Також, їй відомо про [PERSON], яка працювала в ларьку у [PERSON] продавцем; про їх стосунки їй нічого не відомо. Пояснила, що їй також відомо і про дарування частини будинку, але [PERSON] ніколи не говорив про те, що хоче подарувати будинок сторонній людині та ніколи з нею ([PERSON]П.) не проживав. Також, зазначила, що після отриманої травми він лежав в реанімації в тяжкому стані. Головні болі мучать його і досі, іноді кричить вночі, приймає снодійні ліки; проходив лікування в неврологічному відділенні; перебуває на обліку у психіатра за місцем проживання. Зазначила, що вона весь час проживала з чоловіком однією сімєю; він сам подавав на розлучення, а потім у суді заперечував та не памятав чого подав на розлучення; не працює, нічим не займається, роботи не має, він інвалід ІІ групи, гроші не приносить, вживає алкоголь, а раніше взагалі не пив. Допитана в якості свідка [PERSON], яка є сестрою [PERSON], пояснила, що останній займався бізнесом. Після того, як його побили став іншою людиною, веде себе неадекватно, може грубити, став агресивним. Також, він не впізнав її, на її вітання сказав: «що ти хочеш?». Потім вони перестали спілкуватись. Останній раз вона бачила його приблизно за один місяць до її допиту в місті; привіталася, а він відвернувся і нічого не сказав. Також, пояснила, що коли [PERSON] отримав травму, жив із дружиною, а після травми подав на розлучення. Після травми кричав матом, став знервований. Свідок [PERSON] допитана під час розгляду справи, яка також є сестрою [PERSON], пояснила, що вона до травми голови у 1999 році останній був адекватною, розумною людиною, у нього був бізнес. Після отриманої травми, він став агресивний, з ним стало важко спілкуватися, на все реагував знервовано; також, пояснила, що [PERSON] скаржився на головні болі, міг забути, що говорив; щось скаже, а потім говорить: «а коли я таке говорив?». Травма у нього була важка, лежав в травматології, а потім перевели в реанімацію. Зазначила, що він раніше жив із сімєю нормально, а зараз відносини у [PERSON] із дітьми не відмінні. Про його відносини із [PERSON] і дарування будинку їй нічого не відомо. Зазначила, що після травми [PERSON] вже нічим не займався, останній раз вони бачилися за тиждень до її допиту в суді, він був знервований, кричав: «чого ти питаєш, не твоя справа?!», раніше між ними були теплі стосунки, зараз цього немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий із [PERSON] з 1993 року, вони товаришують. Йому відомо про травму останнього, коли приблизно у 1998 1999 році тому травмували голову; з того часу [PERSON] «пє по 100 грам», а до побиття був нормальний, працював, займався бізнесом, спільно займались спортом. Пояснив, що після травми [PERSON] став іншим, сам із собою говорить. Каже, що після травми у нього «запаморочення свідомості, забуває кому обіцяв». Про дарування будинку нічого не повідомив. Аналогічні показання дав суду допитаний в якості свідка [PERSON] з яким [PERSON] займався спортом. Пояснив, що останній поводився як нормальна людина; але після травми він скаржився на головні болі; іноді поведінка [PERSON] була неадекватна; раніше він міг вирішувати питання бізнесу, а зараз не може, не виконує обіцянки, спочатку говорить «так», а потім «я таке не говорив». Зазначив, що поведінка [PERSON] змінилася; буває щось спитаєш у нього, а він сміється, говорить «що попало»; буває, що забуває про домовленості, точно з якого часу став таким не памятає. Бачиться із [PERSON] по 2 3 рази на тиждень. Про дарування нічого не повідомив. З витребуваних і оглянутих судом під час розгляду справи медичних документів, а саме: амбулаторної карти загальної, амбулаторної карти психіатра та історії хвороби [PERSON] вбачається, що останній поступив до травматологічного відділення 17.10.1999 року, перебував у відділенні інтенсивної терапії та виписаний 24.10.1999 року з діагнозом: «відкрита черепно-мозкова травма; забій головного мозку; множинні рани волосистої частини голови; перелом лобно-тімяної ділянок клепіння черепа із переходом на основу». Згідно із записів в амбулаторній карті, вперше був оглянутий психітаром 04.11.1999 року: скарги на сильні головні болі, нервозність, тривожний переривистий сон з кошмарними сновидіннями.; психстатус: контакт формальний через інтелектуально-мнестичне ослаблення; важко пригадує дати особистого життя, протікаючи та недавно минулі події; коло інтересів звужене, зосереджений на окремих питаннях побутового змісту та стані свого здоровя; міркування поверхові; настрій незадоволено-дратівливий, легко дратується з незначного приводу; критика часткова. В подальшому регулярно оглядався психіатром (приблизно раз на рік), який відмічав поступове погіршення психічного стану, наростання емоційно-вольових розладів. В період перед датою укладання спірного договору (21 квітня 18 вересня 2002 року) лікарем було відмічено: церебрастенічну симтоматику (скарги на сильні головні болі, нервозність, тривожний переривистий сон з кошмарними сновидіннями), психоорганічний синдром з інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольові розлади (настрій незадоволено- дратівливий, легко дратується з незначного приводу), зниження критики, як і при попередніх оглядах, але помітно формування психопатизації особистості (що є частиною ускладнення трави голови), а саме: легко афектується з незначного поводу, настрій подавлено-дратівливий з елементами злобності, конфліктності, що і було відмічено в діагнозі: «Наслідки перенесеної (17.10.1999 року) важкої черепно-мозкової травми у вигляді астенічного варіанту енцефалопатичного синдрому з експлозивними включенням». Також, позивач у звязку із вказаною травмою в подальшому неодноразово проходив стаціонарне лікування та виписувався в задовільному стані з незначним покращенням самопочуття. При цьому, відмічено психстатус: контакт формальний через інтелектуально-мнестичне зниження конфліктного настрою; легко афектується з незначною приводу; коло інтересів звужене; міркування поверхневі, торпедні; розладів сприйняття, маячних ідей, суїцидальних думок в момент огляду не виявлено; критика недостатня». Показання допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] підтверджують дані про те, що у [PERSON] в період після травми голови зявилися чи, можливо, загострилися на фоні зниження інтелекту, такі емоційно-вольові розлади як вольова нестійкість, імпульсивність, уникання необхідності застосування вольових зусиль, особистісна спрощеність, самопотурання, ситуативні емоційні реакції, підвищена дратівливість та ефективність, егоцентричність та примітивність мотиваційної сфери, схильність до імпульсивних вчинків, легковажність на фоні зниження інтелекту, став зловживати алкоголем. Відповідно до аналізу висновку експерта, згідно із записами в амбулаторній карті, показаннями свідків протягом останніх років психічний стан [PERSON] прогресивно погіршувався наростало зниження памяті та емоційна нестійкість. До того ж, суд ураховує, що наслідком отриманої позивачем черепно-мозкової травми стала його інвалідність: ІІ групи довічно у 2014 році та І групи з 16 вересня 2015 року; діагноз МСЕК «органічне ураження головного мозку», що прямо вказує на тяжкість перенесеної до часу укладення спірного договору травми та її негативні наслідки для особи. Одночасно, Висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 81 від 27.10.2015 року встановлено, що за рівнем обмеження життєдіяльності [PERSON] має обмежену здатність до орієнтації та обмеження здатності контролювати свою поведінку. Незважаючи на те, що даний висновок зроблено вже після укладення спірного договору, суд, у сукупності з іншими доказами по справі, приходить до висновку про існування негативних наслідків отриманої позивачем травми голови, що обмежувало здатність останнього контролювати свою поведінку в подальшому. Отже, на підставі досліджених медичних документів, висновку судово-психіатричного експерта № 107ц від 17 червня 2015 року (у якому відображено прояв у позивача зменшеної здатності до вольового керування своєю діяльністю і недостатність прогностичних здібностей) та показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], з урахуванням тяжкості перенесеної позивачем до укладення спірного договору черепно-мозкової травми з діагнозом органічного ураження головного мозку, стійкість і незворотність психічних розладів та прогресивний характер протікання захворювання позивача, суд приходить до висновку, що зазначені обставини суттєво впливали на здатність останнього керувати своїми діями в повному обсязі, а тому суд вважає, що [PERSON] в момент укладення спірного договору дарування перебував у такому стані, коли він не міг керувати своїми діями. Показання відповідача та свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які заперечують наявність у позивача психічних розладів та погіршення його поведінки у звязку із перенесеною черепно-мозковою травмою, суд оцінює критично, оскільки вони суперечать як показанням інших свідків, так і даним медичної документації, а тому викликають сумнів у їх достовірності. Також, суд не приймає до уваги Висновок судово-психіатричного експерта № 235ц від 16.09.2015 року, який здійснено як додатковий, оскільки із його змісту вбачається, що експерт не мав жодних нових даних та не досліджував будь-які обставини щодо поведінки [PERSON] в період який цікавить суд, а тому є незрозумілим, на підставі яких вихідних даних експерт дійшов додаткового висновку про те, що підекспертний не перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними; одночасно, експерт стверджує, що [PERSON] перебував у стані, який обмежував його здатність розуміти характер і значення своїх дій та керувати ними (а.с. 229 230). Відповідно до статті 55 ЦК Української РСР, що діяв станом на дату укладення спірного договору, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Таким чином, коли судом встановлено, що позивач в момент укладення спірного договору дарування перебував у такому стані, коли він не міг керувати своїми діями, зазначений договір слід визнати недійсним. Правовий висновок про те, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, міститься постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14 та застосований у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Щодо застосування строків позовної давності відповідно до статей 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР про які наголосила відповідач, суд виходить з того, що позивач дізнався про існування спірного договору лише у 2012 році у звязку із судовим процесом щодо поділу зазначеного будинку в натурі. Інших фактичних даних про те, що позивачу було раніше відомо про укладення ним спірного договору дарування суду не надано, а тому і підстав для застосування строків позовної давності суд не вбачає. При цьому, під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що частина будинку, подарованого за спірним договором обдарованому фактично не передана і дарувальник увесь час продовжує проживати у даному будинку. Зазначені обставини, вказують на умови визнання укладеним договору дарування, що передбачені статтею 243 ЦК УРСР відповідно до яких договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Разом з цим, хоча позивач і зазначає про це у своїй заяві, однак не посилається на неукладеність спірного договору як на підставу визнання його недійсним, а тому суд не враховує вказані обставини і додержання встановленої законом форми договору дарування при вирішенні спору. За таких обставин, коли під час розгляду справи судом встановлено, що позивач в момент укладення спірного договору дарування перебував у такому стані, коли він не міг керувати своїми діями, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а укладений між сторонами договір дарування частини будинку від 15 листопада 2002 року, слід визнати недійним. На підставі частини 3 статті 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, його необхідно стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved