Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою в якій просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 784 від 13.04.2017 (далі Договір), укладеного між ним та ТОВ «Єврокар Україна» та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 24 213 грн.. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13.04.2017 між ним та «Єврокар» укладено договір фінансового лізингу за №784, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов»язання передати йому придбаний для нього автомобіль Лада Лагрус, вартістю 13 811,11 доларів США, що становить 345900 грн. на умовах та в порядку передбаченому договором. На виконання умов договору, 13.04.2017 він сплатив відповідачу авансовий платіж в сумі 24213 грн. Вважає, що Договір укладений з порушенням норм матеріального права, порушує його права споживача внаслідок несправедливості його умов, а відтак підлягає визнанню недійсним з ряду підстав. Зокрема враховуючи те, що він як сторона договору є фізичною особою, а тому цей договір повинен бути обов»язково нотаріально посвідчений, недодержання цієї вимоги тягне за собою нікчемність договору. Вважає, що Договір є нікчемним по тій причині, що відповідно до п. 8.2 та 8.3 ст. 8 вартість предмету лізингу на момент укладення Договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом у гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно до зростання курсу долара США. Також, позивач вважає, що спірний Договір був укладений ним під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема вважає, що він отримав нечітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного Договору, дії відповідача є забороненими. Зазначає, що при умові належного роз»яснення йому усіх умов та наслідків даного Договору, він не погодився б на його укладення. А тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач, підтримав заявлені позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві, додатково пояснив, що наскільки він зрозумів з умов договору, після внесення авансового платежу (24213 грн.) йому повинні були передати автомобіль, виключно з цих підстав (незначна сума авансового платежу) й укладав Договір. Однак, сплативши авансовий платіж, йому зателефонували на наступний день та повідомили, що це не авансовий платіж, а комісія за надання послуг, а авансовий платіж становить 80 000грн., який необхідно сплатити негайно, після чого буде вирішуватись питання про поставку автомобіля. На його заперечення, що таких коштів в нього немає, та що він бажає розірвати договір, йому роз»яснили, що в такому випадку комісія не повертається. Вважає, що його обманули. А тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судові засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розписками про вручення судових повісток, про причин своєї неявки суду не повідомили. З врахуванням наведеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача. Згідно з письмовими запереченнями, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними. Зазначає, що договір фінансового лізингу №784 від 13.04.2017 був укладений з позивачем у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» з дотриманням усіх істотних умов. Вважає безпідставним посилання позивача на обов'язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскільки на момент укладення оскаржуваного правочину, у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки норми ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено придбання такого в майбутньому та лише після виконання лізингоодержувачем певних умов. В такому випадку, на момент укладення оспорюваного правочину, такий не містив в собі елементи договору оренди транспортного засобу, а тому застосовувати норми ч. 2 ст. 799 ЦК України у момент укладення договору є безпідставним. Питання валюти правочину, то відповідно до умов договору, позивач був повідомлений про валютні ризики під час виконання своїх зобов»язань та з такими погодився. Щодо посилання позивача на те, що його ввели в оману, то це на їхню думку є лише способом ухилитися від взятих на себе зобов»язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину. Також, згідно Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3009 від 4.07.2017р., було вирішено видати ТОВ «Єврокар Україна» ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу. Крім того, просить суд врахувати, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає що позов слід задоволити частково з таких підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 13.04.2017 між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу №784, згідно умов якого Лізингодавець ТОВ «Єврокар Україна» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування Лізингоодержувача [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки «Лада Ларгус», комплектації «кросс», об'єм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід «передній», а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі в сумі 295,35 доларів США та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Договору вартість предмета лізингу становить 12811,11 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США становило 345900 грн. Відповідно до п.1.8 Договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі. З п. 9.1 договору фінансового лізингу вбачається, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 7%, який Лізингоотримувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацією протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов»язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу. Згідно з п.9.2 авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23% від вартості предмета зазначеного у Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. На виконання умов зазначеного договору [PERSON], як Лізингоодержувач, 13.04.2017 перерахував на рахунок відповідача ТОВ «Єврокар Україна» авансовий платіж у сумі 24213 грн.. (а.с.21). Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При тому у частині другій ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічно у ч. 2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умові передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). В силу положень ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. А тому, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для застосування усіма судами України. За таких обставин, оскільки укладений 13.04.2017 між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статтям 806 та 779 ЦК України. При цьому, заперечення відповідача щодо того, що між сторонами фактично був укладений договір непрямого лізингу, тому він не міг бути нотаріально посвідчений як договір оренди транспортного засобу, оскільки транспортного засобу як такого у лізингодавця на момент укладення цього договору ще не було, а він був придбаний пізніше на виконання умов цього договору, не заслуговують на увагу суду. Спірні правовідносини в цілому виникають з договору лізингу і в комплексі охоплюються лише цим договором, тому саме цей договір (договір фінансового лізингу) підлягав нотаріальному посвідченню, так як за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу. І жодних перешкод щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу у сторін не виникало. Також не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що підлягають застосуванню лише положення ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо письмової форми договору, як спеціального закону, а не положення ЦК України, норми якого є загальними у порівнянні з нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» (норма спеціального закону) відсилає до норм Цивільного кодексу України про найм (оренду), які, враховуючи специфіку предмету договору фінансового лізингу (транспортний засіб), підлягають застосуванню у даному випадку. А тому у відповідності до положень ч.1 ст.220 ЦК України укладений між сторонами договір є нікчемним. Згідно з приписами ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З аналізу вищенаведеного випливає, що у разі встановлення підстав вважати правочин нікчемним, суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, оскільки, судом встановлено, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 13.04.2017 № 784 є нікчемним, тому підстав для задоволення позову про визнання його недійсним у суду немає. В той же час встановивши нікчемність правочину, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до п.2 ч.1 ст.216 ЦК України стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти отримані на виконання цього правочину. А саме слід стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 24213 грн.. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно не приймає до уваги заявлені позивачем інші підстави недійсності правочину. Зокрема, позивач заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, також посилається на інші підстави визнання недійсності договору - здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що призвело до укладення договору на невигідних для позивача умовах за відсутності досягнення згоди сторін щодо усіх істотних умов договору, а також введення його в оману щодо істотних умов договору. Однак, позивач у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України не довів перед судом жодними належними та допустимими доказами факту здійснення щодо нього відповідачем нечесної підприємницької практики, або введення його в оману щодо істотних умов договору. Як встановлено судом, позивач [PERSON] своїм підписом, на кожній з сторінок оспорюваного договору, підтвердив свою згоду на умови які були викладені в ньому, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів, сплати комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. А тому його посилання, на ті обставини, що предмет договору не відповідає його реальному волевиявленню не відповідають дійсності, та не можуть прийматися до уваги судом. При цьому, як зазначив позивач у своїй позовній заяві, єдиною причиною, чому він детально не ознайомився з умовами договору під час його укладення стало те, що він поспішав, що не підтверджує наявності в діях відповідача будь яких проявів здійснення нечесної підприємницької практики чи приховування від клієнта істотних умов договору. Судом також не беруться до уваги посилання позивача на положення ч. 1 ст. 227 ЦК України щодо недійсності правочину з підстав його вчинення юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 № 21, на час укладання спірного договору ТОВ «Єврокар Україна» мало право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфери ринків фінансових послуг від 14.06.2016 (а.с.96). Також, згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913, яка набрала чинності 10.12.2016, ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у частині, що стосується суб»єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Таким чином, на час укладення договору фінансового лізингу №784 від 13.04.2017, наявність у відповідача ТОВ «Єврокар Україна» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг не була обовязковою. Крім цього, зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про задоволення позову, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial