Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» інфляційне збільшення суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування у розмірі 4018,96 грн., 3% річних нарахованих на суму несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування у розмірі 637,06 грн., пеню в порядку п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в сумі 6137,99 грн. та судові витрати в сумі 5120,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.09.2015 року у м. Чернівці на перехресті вул. Винниченка та Макаренка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «ВАЗ-2106», д.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та «Hyundai Accent», д.н. [NUMBER], під керування позивача. Вина [PERSON] підтверджується постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07.10.2015 року. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС». 12.05.2016 року позивач засобом поштового зв'язку (цінним листом) направив до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування, яку відповідач отримав 19.05.2016 року. Однак, вказана заява про виплату страхового відшкодування відповідачем була проігнорована, 90-денний строк для прийняття рішення страховиком, передбачений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», закінчився 17.08.2016 року. У зв'язку з невиплатою страхового відшкодування позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС» та рішенням суду від 07.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07.02.2017 року позов задоволено частково і стягнуто на користь позивача вартість страхового відшкодування в сумі 41009,76 грн. Зазначив, що у заяві про виплату страхового відшкодування від 12.05.2016 року він просив [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС» виплатити йому страхове відшкодування в сумі 41009,76 грн., та зазначена сума страхового відшкодування була стягнута рішенням суду, а отже сума 41009,76 грн. є тією сумою на яку має нараховуватись пеня, інфляційне збільшення суми боргу та 3% річних. Заява про виплату страхового відшкодування від 12.05.2016 року відповідачем отримана 19.05.2016 року, останній день 90-денного строку встановленого п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», закінчився 17.08.2016 року, а отже 18.08.2016 року є датою з якої має починатися нарахування штрафних санкцій. В свою чергу відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 41009,76 грн. лише 23.02.2017 року, а отже з урахуванням цього останнім днем нарахування штрафних санкцій є 22.02.2017 року (день перед виплатою). Вважає, що періодом нарахування штрафних санкцій є період з 18.08.2016 року по 22.02.2017 року. Розмір пені, зокрема встановлено в спеціальному законі - відповідно до п. 36.5. ст.36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що з ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 41009,76 грн. з 18.08.2016 р. по 22.02.2017 р. на користь [PERSON] підлягають стягненню: пеня в розмірі 6137,99 грн.; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 637,06 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 4018,96 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду в м. Києві від 16.05.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду у судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2017 року справу передано на розгляд до Солом'янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.04.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 05.05.2018 року від відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що страхове відшкодування було виплачено позивачу на виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.12.2016 року. Спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, а тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання передбачені ст. 625 ЦК України. Щодо стягнення пені зазначив, що розрахунок наданий позивачем є значно завищений, оскільки розрахунок пені необхідно обраховувати з 18.08.2016 року до дня коли було ухвалено рішення суду, а саме 07.12.2016 року, та він складає 3705,44 грн. Щодо витрат на правову допомогу зазначив, що зазначена вимога про їх відшкодування задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів щодо їх понесення. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.02.2017 року, позов [PERSON] до ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», [PERSON], третя особа МТСБУ про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто з ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» на користь [PERSON]вартість страхового відшкодування в сумі 41009,76 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] шкоду завдану автомобілю в сумі 12522,87 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Стягнуто з ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за вимоги майнового характеру в рівних частинах по 275,60 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за вимогу немайнового характеру в сумі 182,00 грн. Стягнуто з ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» та [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати на правову допомогу в рівних частинах по 2276,80 грн. з кожного. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Даним рішенням, зокрема встановлені наступні фактичні обставини справи. [PERSON] 18.09.2015 року о 08 год. 40 хв. в м. Чернівці по вул. Винниченка-Макаренка, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ», д.н. [NUMBER], виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав дорогу автомобілю [NUMBER], який рухався з права, в результаті чого здійснив з ним зіткнення. Автомобілі отримали механічні пошкодження, потерпілих немає. Відповідно до полісу №АЕ/2700143 від 18.09.2015 року між [PERSON] та ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальність «Глобус» було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу на строк з 00 год. 00 хв. 18.09.2015 року до 17.09.2016 року включно, забезпечувальний транспортний засіб «ВАЗ 2106», д.н. [NUMBER], 1977 року випуску, номер кузова/шасі 0121849. Згідно вказаного полісу розмір страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну становить 50000,00 грн., франшиза 500,00 грн. З заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальність «Глобус» 12.05.2016 року, надавши необхідний пакет документів, та вказана заява була отримана страховою компанією 19.05.2016 року. Відповідно до висновку №21-02-16 експертного автотоварознавчого дослідження від 15.03.2016 року матеріальний збиток, завданий позивачу внаслідок пошкодження його автомобіля при ДТП, становить 53532,63 грн., з яких вартість відновлювального ремонту транспортного засобу 41509,76 грн., величина втрати товарної вартості 12022,87 грн. Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07.10.2015 р. винним у настанні описаної ДТП визнано [PERSON] Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи,стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Як встановлено вище, 12.05.2016 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, яка ним отримана 19.05.2016 р. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Незважаючи на це, відповідач відмовився сплачувати страхове відшкодування позивачу в строк, передбачений законодавством, а саме не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування (до 17.08.2016 р. включно), мотивуючи це тим, що договір обов'язкового страхування, укладений між [PERSON] та ТзДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальність «Глобус» на момент ДТП 18.09.2015 року не набрав чинності. Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.12.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07.02.2017 р. було чітко встановлено те, що договором передбачено момент набрання його чинності конкретною датою та годиною, а тому його дія охоплює страховий випадок, який мав місце 18.09.2015 року о 08 год. 40 хв. у м. Чернівці на перехресті вул. Винниченка та вул. Макаренка. Таким чином, ДТП, яка мала місце 18.09.2015 року визнається страховим випадком у відповідності до вимог чинного законодавства. Отже, як вбачається із вище наведених судового рішення та ухвали апеляційної інстанції, судами було встановлено той факт, що відповідач необґрунтовано відмовлявся сплачувати страхове відшкодування [PERSON] в строк, визначений законодавством, безпідставно вважаючи, що договір обов'язкового страхування не набрав чинності. Позивач просив стягнути з ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 18.08.2016 р. по 22.02.2017 р. на свою користь пеню в розмірі 6137,99 грн.; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 637,06 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 4018,96 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. А у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Як було встановлено рішеннями судів, відповідач необґрунтовано не сплачував страхове відшкодування позивачу, тобто така фактична відмова не була вмотивована належним чином, а відтак страховик зобов'язаний був сплатити страхове відшкодування [PERSON] не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування був визначений на підставі експертного товарознавчого дослідження про вартість матеріального збитку №21-02-16 від 15.03.2016 року, а також встановлений рішеннями судів і складає 41009,76 грн. (вартість відновлювального ремонту автомобіля та за мінусом франшизи). Заява про страхове відшкодування була отримана відповідачем 19.05.2016 р., а відтак крайній строк виплати страхового відшкодування припадав на 17.08.2016 р. (включно). Разом з тим, страхове відшкодування в розмірі 41009,76 грн. було сплачено відповідачем позивачу лише 23.02.2017 р. Факт прострочення прийняття обґрунтованого рішення про виплату страхового відшкодування та факт прострочення виплати такого страхового відшкодування є апріорі очевидним та не залежить від того, чи спір про таку страхову виплату розглядався в судовому порядку чи ні, адже обраний спосіб захисту потерпілою особою своїх прав та інтересів, а саме за допомогою звернення до суду, не зупиняє строк виконання іншою стороною (боржником) свого грошового зобов'язання, а лише сприяє якнайшвидшому відновленню порушених прав та інтересів особи. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 3 ст. 20 ЗУ «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Розмір пені, зокрема встановлено в спеціальному законі - відповідно до п. 36.5. ст.36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз'яснив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий має статус кредитора та набуває права вимоги до боржника, яким є страховик. Крім того, відповідно до судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування: Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Отже, потерпіла особа [PERSON], на користь якого було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - Поліс № АЕ/2700143 від 18.09.2015 року, є кредитором боржника ТДВ «СТзДВ «Глобус», який мав перед ним грошове зобов'язання із виплати страхового відшкодування, а відтак позивач вправі вимагати сплатити йому не лише пеню за прострочення виконання такого грошового зобов'язання, але й інфляційні втрати та 3% річних, що встановлено ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16. З вищевикладеного вбачається, що з ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 41009,76 грн. за період з 18.08.2016 р. по 22.02.2017 р. на користь [PERSON] підлягають стягненню: пеня в розмірі встановленої Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - подвійна облікова ставка Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України та інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України. Згідно розрахунку наданого позивачем сума пені становить 6137,99 грн., 3% річних становить 637,06 грн. та інфляційні втрати в сумі 4018,96 грн. Розрахунок наданий позивачем є вірним, а тому він може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, з нього на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 6137,99 грн., 3% річних в сумі 637,06 грн. та інфляційні втрати в сумі 4018,96 грн. Що стосується заперечень відповідача про те, що до правовідносин, які склалися у нього з позивачем не може бути застосовано ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення з боржника на користь кредитора інфляційних втрат і трьох відсотків річних, так як такі правовідносини щодо прострочення грошового зобов'язання виникли у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», тобто в ході виконання судового рішення, то слід зазначити наступне. Із заперечень наданих відповідачем вбачається, що [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» визнає факт прострочення виплати позивачу страхового відшкодування в період з 18.08.2016 р. по 07.12.2016 р. в розмірі 3705,44 грн. Разом з тим, твердження відповідача, що до даних правовідносин страховика та потерпілої особи не може бути застосовано ч.2 ст.625 ЦК України з тих підстав, що кошти були сплачені за рішенням суду не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на наступне. Прострочення виплати відповідачем страхового відшкодування почалося 18.08.2016 р., тобто на 91 день з дня подання заяви про страхове відшкодування, а закінчилося 23.02.2017 р., в день здійснення виплати такого відшкодування. Звернення ж позивача до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування в жовтні 2016 року не зупинило та не перервало визначений законом строк виконання страховиком його обов'язку із сплати страхового відшкодування, а лише було одним із способів захисту потерпілою особою свого права на отримання такого відшкодування. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене можна зробити висновок, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між особою та страховою компанією договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така ж правова позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.06.2017 р. у справі № 6-282цс17. Предметом даного спору є не прострочення сплати боржником на користь стягувача боргу на стадії виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, що дійсно регулюється спеціальним законом - Законом України «Про виконавче провадження», а прострочення виконання грошового зобов'язання, яке полягає у несвоєчасні виплаті страхового відшкодування. Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність правовідносин між сторонами, як між боржником та стягувачем, які б в свою чергу регулювалися положеннями Закону України «Про виконавче провадження», та не доведено те що, прострочення грошового зобов'язання в період з 18.08.2016 р. по 22.02.2017 р. відбулося саме на стадії виконання рішення суду. Отже, вимоги позивача щодо стягнення на його користь інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України є повністю законними. Як вже було з'ясовано вище, оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та проценти річних. З правового аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції та орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень, зокрема ст. 549 ЦК України. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, що також вбачається з постанови Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11. Крім того, зі змісту наведеної норми закону вбачається, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Отже заперечення відповідача проти позову є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом до уваги. Позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати в сумі 5120,00 грн., які складається з витрат на правову допомогу в сумі 4480,00 грн. та судового збору в сумі 640,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 4480,00 грн., надано виписку з ПриватБанку від 28.02.2017 року, договір про надання правової допомоги від 31.03.2017 року, додаткову угоду №1 від 31.03.2017 року, розрахунок №1 суми гонорару за надану правову допомогу від 24.04.2017 року, акт виконаних робіт №1 від 24.04.2017 року, квитанцію про оплату витрат на правову допомогу від 24.04.2017 року. Згідно акту виконаних робіт від 24.04.2017 року адвокатом проведені наступні дії: вивчено та проведено правовий аналіз матеріалів справи, надано правову інформацію, консультацію і роз'яснено правові питання стосовно спірних правовідносин, вартістю 640,00 грн.; підготовлено від імені [PERSON] позовну заяву «про стягнення пені, інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних за неналежне виконання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, складено мотивований розрахунок по визначенню штрафних санкцій (сум грошових коштів), які підлягають стягненню з відповідача, для пред'явлення до Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами до ТДВ «СТзДВ «Глобус» (викладення обставин справи з посиланням на докази та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, аналіз та застосування судової практики) вартістю 3200,00 грн.; друкування позовної заяви, додатків до неї, ксерокопіювання доданих до позовної заяви документів, виготовлення копії позовної заяви та доданих до неї документів (для відповідача) для направлення до Печерського районного суду м. Києва, вартістю 640,00 грн. Позивач сплатив адвокату кошти у розмірі 4480,00 грн., що підтверджується квитанцією №578902 від 24.04.2017 року. Також, встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 640,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми судових витрат 5120,00 грн.

Outcome: approved