Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду 12.06.2017 року та свої вимоги мотивує тим, що домоволодіння по пров. Санаторному, 6 в м. Суми належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, по ? частці кожному, в порядку спадкування за заповітом після смерті їхньої баби [PERSON] Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08.11.2005 року визнане право власності на 0,1 га земельної ділянки за вказаною адресою за сторонами, по ? частці кожному із сторін. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24.04.2013 р. проведено поділ спадкового майна сторін за вказаною адресою, шляхом виділення майна в натурі у власність кожній стороні та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17.03.2016 р. визначено порядок користування земельною ділянкою по провулку Санаторному, 6 в м. Суми, загальною площею 1444 кв. м, згідно першого варіанту розподілу, запропонованого експертом у висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 1 від 04.02.2016 року, згідно з частками співвласників по ? частці кожного, виділивши [PERSON] земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки № 8 по пров. Санаторному в м. Суми, [PERSON] - земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки № 4 по пров. Санаторному в м. Суми, встановивши земельний сервітут площею 4,2 кв. м., відповідно до зазначеного висновку експерта, для здійснення обслуговування належної [PERSON] будівлі «Д» - Л. кухня-сарай. Отже, на даний час по провулку Санаторному, 6 в м. Суми знаходиться земельна ділянка площею 1444 кв. м, на якій розташовано домоволодіння окремо позивач та відповідача. За цією ж адресою знаходиться земельна ділянка площею 0,1 га (1000 кв.м) у спільній частковій власності сторін, в рівних частинах за кожною. А судовим рішенням від 17.03.2016 р. визначено порядок користування всією земельною ділянкою площею 1444 кв. м. Позивач бажає оформити право власності на земельну ділянку, якою фактично користується, тому просить виділити в натурі у його власність земельну ділянку загальною площею 77 кв.м цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд із земельної ділянки загальною площею 1\~444 кв.м за адресою м. Суми, пров. Санаторний, 6, встановивши межу розподілу цієї земельної ділянки згідно першого варіанту розподілу, запропонованого у висновку експерта № 1 від 04.02.2016 року (Додаток 1 до висновку), призначеної Зарічним районним судом м. Суми у справі № 591/1535/13-ц Додаткової судової земельно-технічної експертизи (судовий експерт [PERSON]Л) та визнати її окремим обєктом нерухомого майна. Припинити право спільної часткової власності та спільного користування сторін на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м за адресою м. Суми, пров. Санаторний, 6; встановити на користь позивача сервітут право користування земельною ділянкою відповідача, вздовж лінії поділу, шириною 0,5 м, довжиною 16 м навпроти жилого будинку позивача, площею 8 кв.м. В судовому засіданні представники позивача підтримали в повному обсязі позовні вимоги, пояснили, що хоча право власності на земельну ділянку, якою позивач користується спільно з відповідачем, та щодо якої визначено судом порядок користування, не зареєстроване. Проте, вважали, що земельна ділянка загальною площею 1000 кв.м за адресою м. Суми, пров. Санаторний, 6, належить сторонам на праві спільної часткової власності, по ? кожному на підставі рішення суду від 08.11.2005 року. Тому не можливо реалізувати своє право вільно розпоряджатися нею, отже, просили задовольнити позовні вимоги. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували. Пояснили, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки земельна ділянка за адресою м. Суми, пров. Санаторний, 6, не перебуває у власності сторін, оскільки рішення суду, на яке посилається позивач. Залишилося не реалізованим, і право власності не зареєстроване, отже, і припинити право спільної часткової власності неможливо. Крім того, вважали що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки він просить суд виділити йому у власність земельну ділянку, проте, суд не є тим органом, який виділяє у власність земельні ділянки, і з цією метою необхідно звертатися до відповідного органу місцевого самоврядування. Заперечували також проти встановлення сервітуту для обслуговування будинку, оскільки будинок, належний [PERSON] є обєктом самочинного будівництва, побудований з порушенням державних будівельних норм і правил, має більші розміри, ніж передбачено проектом та дозволом на його будівництво. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю, з наступних підстав. Судом встановлено, що домоволодіння по пров. Санаторному, 6 в м. Суми належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, по ? частці кожному, в порядку спадкування за заповітом після смерті їхньої баби [PERSON]Г (а.с.8-10). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08.11.2005 року визнане право власності на 0,1 га земельної ділянки за вказаною адресою за сторонами, по ? частці кожному із сторін. ( т. 1, а. с. 6-7). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17.03.2016 р. визначено порядок користування земельною ділянкою по провулку Санаторному, 6 в м. Суми, загальною площею 1444 кв. м, згідно першого варіанту розподілу, запропонованого експертом у висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 1 від 04.02.2016 року, згідно з частками співвласників по ? частці кожного, виділивши [PERSON] земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки № 8 по пров. Санаторному в м. Суми, [PERSON] - земельну ділянку загальною площею 722 кв. м з боку земельної ділянки № 4 по пров. Санаторному в м. Суми, встановивши земельний сервітут площею 4,2 кв. м., відповідно до зазначеного висновку експерта, для здійснення обслуговування належної [PERSON] будівлі «Д» - Л. кухня-сарай (а.с.13-15). Дозвіл на будівництво житлового будинку [PERSON], [PERSON] наданий згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.04.2006 року № 214 (а.с.65). Даним рішенням визначені розміри будинку, згідно з висновком на забудову земельної ділянки та проектом забудови. З відповіді Управління ДАБК СМР від 01.08.2017 року № 286/29.01-18 на адвокатський запит вбачається, що збудований [PERSON] будинок є обєктом самочинного будівництва (а.с.61-62). Як вбачається з відповіді ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 27.04.2018 р. № 664/115-18, 31.10.2017 року в державному земельному кадастрі зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 591013630008:06260019 за адресою м. Суми, пров. Санаторний, 6/1 (а.с.101-102). Право власності на земельну ділянку про пров. Санаторний, 6, не зареєстровано. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] послався на норми ст. 358 ч. 3, ст. 361 ЦК України, які, на думку суду, не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Відповідно до ст. ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Суд вважає за необхідне застосувати у даному спорі вимоги ст. 328, 331, 373, 375, 376 ЦК України, ст. 78, 79-1, 87, 88, 92, 100, 116, 140 Земельного кодексу України. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 328 ч. 1 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 331 ЦК України передбачає, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно з ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Припинення права власності на земельну ділянку визначено в ст. 378 ЦК України: право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 79-1 ЗК України визначено порядок формування земельних ділянок як обєкта цивільних прав. Відповідно до ч. 6 зазначеної статті формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду. Згідно з ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Статтею 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Стаття 98 ЗК України визначає зміст права земельного сервітуту. Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Порядок встановлення земельних сервітутів передбачено ст. 100 ЗК України. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. 116 ЗК України. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 140 ЗК України встановлені підстави припинення права власності на земельну ділянку. Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Земельні спори, відповідно до ст. 158 ЗК України вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до ч. 5 ст. 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Правила реєстрації прав на нерухоме майно, у тому числі на земельну ділянку, визначені, зокрема Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, яка набрала чинності з 01.01.2016 р. Судом встановлено, що земельна ділянка по пров. Санаторному, 6, не перебуває у власності сторін, як про це зазначає позивач, оскільки рішення суду від 08.11.2015 року не було реалізоване, право власності у встановленому законом порядку сторонами не зареєстроване. Отже, посилання позивача на те, що земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача, є безпідставними, оскільки право власності на неї не виникло у жодної із сторін спору. Збудований на даній земельній ділянці житловий будинок є обєктом самочинного будівництва, і право власності на вказане нерухоме майно за позивачем або за будь-якими іншими особами не зареєстроване. Встановлено, що позивач не звертався до Сумської міської ради, в межах якої розташована спірна земельна ділянка, із заявою про надання у власність земельної ділянки по пров. Санаторному, 6. Отже, спір з приводу виділення у власність земельної ділянки може вирішуватися судом лише у тому випадку, якщо відповідний орган місцевого самоврядування, на якого законом покладено повноваження щодо вирішувати питання про виділення та надання у власність земельних ділянок, може мати місце лише у разі незгоди позивача з відповідним рішенням Сумської міської ради. Проте, позивачем заявлені вимоги до [PERSON], який не є співвласником даної земельної ділянки. Крім того, до повноважень суду законом не віднесено права виділяти у власність громадян земельні ділянки. Суд також вважає, о відсутні підстави для встановлення земельного сервітуту, оскільки ця вимога є похідною від інших позовних вимог, і не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною. Будинок, для обслуговування якого позивач просить встановити земельний сервітут, є обєктом самочинного будівництва, право власності на нього не зареєстроване. Згідно ст. 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх вимог, отже, суд відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі у звязку з необґрунтованістю.

Outcome: approved