Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив поновити його на попередній посаді начальника команди відомчої воєнізованої охорони та стягнути з відповідача на його користь 47\~625, 54 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу по день розгляду справи судом, а також 4\~700 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що наказом № 116-к від 12.07.2010 року позивач був прийнятий на роботу в Державну організацію «Комбінат «Рекорд» на посаду заступника начальника відомчої воєнізованої охорони, наказом № 101-ос від 22.06.2016 року був переведений на посаду начальника команди відомчої воєнізованої охорони. Наказом № 23-ос від 23.02.2017 року, позивача звільнено з роботи відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України. Однак у наказі та у трудовій книжці не зазначено з якої конкретно підстави проведено звільнення. У наказі про звільнення зазначено, що 15.02.2017 року позивач зявився на роботі о 14 годині 30 хвилин у нетверезому стані, а о 16 годині 45 хвилин прибув на виробничу нараду у нетверезому стані. Працівниками поліції, які були викликані адміністрацією, 14.03.2017 року був складений протокол про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що позивач перебував на роботі 15.02.2017 року близько 16 години у нетверезому стані на підставі складеного адміністрацією акту, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП. Позивач вважає, що його звільнення проведено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки він не перебував на робочому місці у нетверезому стані, час його перебування на роботі у нетверезому стані, указаний в наказі про його звільнення, суперечить змісту згаданого протоколу. Крім того, в наказі не йдеться про те, що позивачем вчинялися будь-які дії, вказані в протоколі про адміністративне правопорушення. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги позову з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач пояснив, що не перебував на роботі у нетверезому стані, а справжньою причиню його звільнення вважає те, що він повідомляв відповідні правоохоронні органи про існуючі на комбінаті зловживання і порушення, що перешкоджало керівництву комбінату продовжувати свої неправомірні дії. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що при звільненні позивача дотримано норми трудового законодавства щодо звільнення працівника, відповідні дії належним чином задокументовані, у зв'язку із чим просили відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 116-к від 12.07.2010 року позивач прийнятий на роботу в Державну організацію «Комбінат «Рекорд» на посаду заступника начальника відомчої воєнізованої охорони. Наказом № 101-ос від 22.06.2016 року був переведений на посаду начальника команди відомчої воєнізованої охорони. Наказом № 23-ос від 23.02.2017 року, [PERSON] 23.02.2017 року звільнено з роботи відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначено, що начальник команди ВВО [PERSON] М.Б.15.02.2017 року з 09-30 год. вибув за межі ДО «Комбінат «Рекорд» з метою перевірки несення служби на посту № 6. Був відсутній на комбінаті до 14-30 год. та появився на роботі у нетверезому стані. О 16-45 годині на виробничу нараду прибув у нетверезому стані, пояснення щодо появи на роботі у нетверезому стані надати відмовився, від медичного освідчення відмовився. (а.с.8). Працівниками поліції, 14.03.2017 року складений протокол про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що позивач перебував на роботі 15.02.2017 року о 16 години у нетверезому стані на підставі складеного адміністрацією акту, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП. (а.с. 181). Відповідно до акту Державної організації «Комбінат «Рекорд», складеного 15.02.2017 року «Про появу працівника на роботі в нетверезому стані», 15.02.2017 року приблизно о 16 годині, начальник команди ВВО [PERSON] перебував на роботі у нетверезому стані, їхати в медичний заклад з метою проходження медичного огляду щодо встановлення факту вживання алкоголю відмовився (а.с. 38). Згідно акту Державної організації «Комбінат «Рекорд» від 15.02.2017 року «Про відмову надати пояснення», [PERSON] відмовився в присутності колег ознайомитися з наказом № 43-ОД від 15.02.2017 року «Про проведення перевірки виконання посадових обовязків начальником команди ВВО [PERSON] та надати письмове пояснення щодо причин своєї появи на роботі в нетверезому стані 15.02.2017 року (а.с. 39). 15.02.2017 року Державною організацією «Комбінат «Рекорд» складено акт «Про відмову від медичного огляду», згідно якого [PERSON] відмовився від проходження медичного огляду в медичному закладі (а.с. 40). Згідно ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Згідно положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звiльненi з роботи працiвники за появу на роботi у нетверезому станi, у станi наркотичного або токсичного сп'янiння в будь-який час робочого дня, незалежно вiд того, чи були вони вiдстороненi вiд роботи, чи продовжували виконувати трудовi обовязки. Факт появи на роботі в нетверезому стані чи стані наркотичного спяніння може бути підтверджений, як медичним висновком, так і іншими доказами, передбаченими ст. 27 ЦПК України, яким суд повинен надати належну оцінку. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», передбачено, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті. Судом встановлено, що постановою Житомирського районного суду у справі № 278/862/17 від 25.04.2017 року скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 2 від 07.04.2017 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 179 КУпАП, згідно якої позивач 15.02.2017 року близько 16 год. перебував на робочому місці в ДО «Комбінат «Рекорд» за адресою: м. Житомир, вул. Вільський Шлях, 281, в нетверезому стані. Суд звертає увагу на те, що долучена позивачем [PERSON] до позовної заяви по адміністартивній справі № 278/862/17 нечитабельна копія протоколу про адмінправопорушення від 14.03.2017 року відносно нього, як єдиний доказ, не може вважатися беззаперечним доказом, оскільки правомірність такого документу не була належним чином досліджена, не були допитані свідки, особи, які складали протокол. Дана справа розглянута без участі сторін, в тому числі і представників відповідача по даній справі. З огляду на таке, суд вважає, що відповідач ДП «Кобінат «Рекорд» має право оспорювати обставини, встановлені судовим рішенням по адміністративній справі № 278/862/17 та вважає за необхідне ухвалити рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Допитані в судовому засіданні в якості свідків працівники ДП «Кобінат «Рекорд»: [PERSON] головний енергетик, [PERSON] головний економіст, [PERSON] провідний інженер з підготовки кадрів, [PERSON] в.о. головного бухгалтера, [PERSON] головний механік, [PERSON] начальник лабораторії, [PERSON] завідувач складом, [PERSON] заступник директора, які були очевидцями подій, пояснили в судовому засіданні, що позивач прибув на роботу 15.02.2017 року о 14 год.30 хв. та в подальшому на виробничу нараду в кабінет директора в нетверезому стані, що виражалося у різкому запаху алкоголя з ротової порожнини, незв'язною мовою, хиткою ходою, агресивною поведінкою, нецензурними образами присутніх на нараді, безглуздими розмовами, погрозами, втрачанням почуття міри, такту щодо осіб, які його оточували. Із показань допитаних свідків [PERSON] та [PERSON] - працівників поліції, які приїздили на виклик на підприємство відповідача, вбачається що позивач 15.02.2017 року близько 16 год. перебував на робочому місці в ДО «Комбінат «Рекорд»в стані алкогольного сп'яніння, про що свідчить запах алкоголю з його ротової порожнини, почервоніле обличчя, нерозбірлива мова, хитка хода, був агресивним. Крім того, було запропоновано пройти медосвідування на стан алкогольного сп'яніння, однак позивач відмовився. Свідок [PERSON] також пояснив, що позивач в бесіді з ним визнав факт вживання алкоголю, повідомивши, що вжив в цей день 50 г коньяку. Показання всіх допитаних свідків узгоджуються між собою та з іншими доказами, не викликають сумніву, є послідовними та вважаються судом достовірними доказами, тому суд приймає їх до уваги. Узагальнений аналіз показань допитаних вищезазначених свідків, свідчить про те, що у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. З врахуванням наведених мотивів, суд вважає належним та допустимим доказом підтвердження появи позивача на роботі у нетверезому стані також зазначений вище акт Державної організації «Комбінат «Рекорд» від 15.02.2017 року, який був складений в той же день та в присутності допитаних свідків/а.с. 38 /. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо відсутності факту появи на роботі в нетверезому стані, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, суд вважає, що відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства щодо звільнення позивача із займаної посади, а відтак позовні вимоги щодо поновлення на роботі є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки суд дійшов до висновку про законність звільнення позивача із займаної ним посади та відмовляє у задоволенні позову в частині поновлення на роботі, тому задоволенню також не підлягають похідні позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 47\~625, 54 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу по день розгляду справи судом, а також 4\~700 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при зверненні до суду - 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved