Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

\~ \~ Позивач звернувся до суду із уточненою позовною заявою в якій зазначає, що 01 червня 2017 року ним було придбано у торгівельному закладі примірник місцевої газети «Вісті Ананьївщини» №39 (11048) від 27 травня 2017 року, на шпальтах якої (сторінка 2) опубліковано статтю, автором якої зазначений [PERSON], під назвою «Не заводьте людей в оману…» та в абзаці 4 зазначеної статті розповсюджено неправдиві відомості стосовно нього, а саме зазначено: «А оскільки [PERSON] та його «друзі» звикли ловити рибу «на шару», та згодом, наскільки я знаю, продавати її, то і нині вони сподіваються робити те саме на орендованих водоймах…» [PERSON] зазначає, що відомості, які оприлюднені в даній статті є неправдивими та такими, що принижують його честь та гідність, як посадової особи місцевого самоврядування, заступника голови Ананьївської районної ради Одеської області. Позивач вказує, що дані твердження відповідача носять образливий характер, завдають шкоди його діловій репутації, а крім того безпідставні звинувачення спричиняють позивачу моральні страждання, погіршення здоровя, розлади нормального життя, а особливо завдає шкоду його особистим немайновим правам, зокрема право на людську повагу до честі і гідності. Зазначає, що відповідачем розповсюджено негативну інформацію та висловлено субєктивну думку у вигляді його особистих роздумів чи оціночних суджень про добросовісність дій позивача, а оприлюднена негативна інформація про нього з фактичним твердженням, висловлено в категоричній формі що «[PERSON] та його «друзі» звикли ловити рибу «на шару», тобто не сплачуючи при цьому ніяких коштів нікому, та згодом, наскільки я знаю, продавати її..» - пряме твердження в незаконному здійсненні підприємницької діяльності та отриманні доходів, будучи посадовою особою. Позивач зазначає, що поширенням відповідачем вищезазначеної недостовірної інформації йому спричинено моральну шкоду, яка виразилась у моральних стражданнях, приниженні честі та гідності позивача, як посадової особи місцевого самоврядування, втраті авторитету серед громадян та мешканців Ананьївського району Одеської області. Розмір спричиненої відповідачем моральної шкоди позивач оцінює в сумі 50000 гривень. На підставі викладеного звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання на розгляд справи позивач не зявився. В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача, діючий на підставі ордеру (а.с.52), доводи уточненої позовної заяви підтримав в повному обсязі та пояснив, що відомості, які оприлюднені в даній статті є неправдивими та такими, що принижують його честь та гідність, як посадової особи місцевого самоврядування, заступника голови Ананьївської районної ради Одеської області, тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, під час розгляду справи вимоги, викладені в позовній заяві позивача не визнав та надав письмові заперечення які підтримав та пояснив, що підставою для написання ним статті, яка оскаржується було довести до людей достовірну інформацію, адже у своїй статті, яка передувала [PERSON] виклав недостовірну інформацію, взявши її один в один зі статті в мережі інтернет у 2015 році, що не є офіційним сайтом будь-якої державної установи чи органу. Вищезазначена стаття опирається на Постанову КМУ №1042/93, яка скасована та й взагалі ніякого відношення до водних ресурсів не має. Зазначає, що позивачем було викладено лише перший абзац статті 47 Водного Кодексу України, чим самим було введено в оману мешканців району, що могло призвести до непорозумінь та порушень законності. Крім того, інформація про приниження честі та гідності позивача, як посадової особи місцевого самоврядування, заступника голови Ананьївської районної ради є недостовірною, так як у його статті не існує жодного натяку на посаду позивача. При цьому додано до позовної заяви копію витягу з Водного кодексу України, правила загального водокористування на водному обєкті «Амурівський ставок №1» на території Шимківської сільської ради Ананьївського району Одеської області, витяг з інтернету зі статтею «Орендар не має права забороняти любительське рибальство на водоймі, а також газету «Вісті Ананьївщини» №36 (11045) від 17 травня 2017 року, яка містить статтю, автором якої зазначено [PERSON] з назвою «Для любителів-рибалок…». При цьому зазначив, що відомості та обставини, зазначені в його статті, складені на підставі його думки та чуток, які ширяться між мешканцями Ананьївського району Одеської області. В звязку з наведеним в задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити в повному обсязі. Взявши до уваги неявку позивача, пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до копії паспорта [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований в [INFO] (а.с.6-7). З копії газети «Вісті Ананьївщини» №39 (11048) від 27 травня 2017 року вбачається, що на її сторінці опубліковано статтю, автором якої зазначено [PERSON], під назвою «Не заводьте людей в оману…» (а.с.8). Відповідно до копії довідки №290 виданої 22 вересня 2016 року Ананьївською районною радою Одеської області, заступнику голови Ананьївської районної ради Одеської області [PERSON] за рішенням Ананьвської районної ради Одеської області від 13 листопада 2015 року №6-VІІ присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування (а.с.9). З копії медичної карти, наданої КЗ №Ананьївський РЦПМСД вбачається, що 02 червня 2017 року позивач звертався до терапевта зі скаргами на біль в серці та йому було призначено лікування (а.с.10-11). Також зясовано, що [PERSON] є інвалідом другої групи довічно, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії ААІ №457874, виданого Пенсійним фондом України 31 травня 2017 року (а.с.12). Виходячи з сукупності належних та допустимих доказів, судом зроблено наступний висновок. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.277 ЦК України,\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт розповсюдження інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього були порушені його особисті немайнові права. З огляду на наведене, при розгляді справи з'ясуванню підлягають наступні обставини: чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача чи відповідають дійсності. Статтею 275 ЦК України\~передбачені способи захисту - спростування недостовірної інформації, право на відповідь, заборону на розповсюдження інформації, відшкодування компенсації за спричинену моральну шкоду. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до\~ст.277 ЦК України,\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків. Відповідно до\~ст.34 Конституції України,\~кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі. Згідно зі ст.47-1 ЗУ «Про інформацію»,\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Досліджуючи докази по справі, а саме: статтю в газеті «Вісті Ананьївщини» №39 (11048) від 27 травня 2017 року під назвою: «Не заводьте людей в оману…», витяг з Водного кодексу України, правила загального водокористування на водному обєкті «Амурівський ставок №1» на території Шимківської сільської ради Ананьївського району Одеської області, витяг з інтернету зі статтею «Орендар не має права забороняти любительське рибальство на водоймі, а також газету «Вісті Ананьївщини» №36 (11045) від 17 травня 2017 року, яка містить статтю, автором якої зазначено [PERSON] з назвою «Для любителів-рибалок…», суд прийшов до висновку, що зазначені у позовній заяві відомості є оціночними судженнями відповідача, які склалися на підставі досліджених доказів, тож не підлягають скасуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~ст.277 ЦК України,\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положення ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція). Аналізуючи ст.10 Конвенції, застосування практики прецедентного права Європейським Судом з прав людини (далі Європейський Суд) при вирішенні діфамаційних спорів, які є частиною національного законодавства і джерелом права в Україні, норми національного законодавства, суд прийшов висновку, що: Відповідно до ст.10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або санкцій, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського спокою, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. У рішенні від 07.12.1976 року у справі Хендісайд проти Сполученого Королівства Європейський Суд з прав людини зазначив і знову нагадав у п.41 свого рішення від 08.07.1986 року у справі Лінгенса (Lingens case, 12/1984/84/131), що свобода вираження поглядів, гарантована ст.10 ч.1 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства, й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ст.10 ч.2 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішенні від 18.07.1986 року (справа Лінгенса, п. 46) та у продовження цієї думки у п. 41 рішення від 29.03.2005 року у справі «Українська Пресс-Група» проти України підкреслив, що у своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст.10 Конвенції. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст.47-1Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. У справі Lindon, Otcharotry Lanrens and Iuly v. France (рішення від 22.10.2007 pоку) Європейський Суд з прав людини знову нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести відмінність між ствердженнями про факти і оціночними судженнями. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, істинність оціночних суджень не може бути предметом доказування. Вимога довести істинність оціночного судження не може бути виконана і порушує саме право на вільне вираження поглядів, яке є важливим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як ствердження про факт чи оціночне судження представляє собою питання, яке перш за все знаходиться у рамках свободи розсуду національної влади, зокрема національних судів. Проте навіть якщо висловлювання представляло собою оціночне судження, воно повинно бути підтверджено достатньою фактичною підставою, за відсутності якого буде визнано таким, що виходить за належні рамки. Доводи позивача про те, що ганебні звинувачення з боку відповідачів які не відображають дійсності принижують його в очах громадян та мешканців Ананьївського району Одеської області, як посадову особу місцевого самоврядування, заступника голови Ананьївської районної ради Одеської області, суд до уваги не приймає з наступних підстав. У ст.ст. 3,4,6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України у справі про офіційне тлумачення положень ч.1\~ст.7 ЦК УРСР\~(справа № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року № 8-нр/2003) зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому як посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Більш того, досліджуючи по справі докази надані позивачем, а саме: копію газети «Вісті Ананьївщини» №39 (11048) від 27 травня 2017 року зі статтею під назвою: «Не заводьте людей в оману…», суд не вважає\~\~доведенним позивачем\~\~факт розповсюдження недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього були порушені\~\~його особисті немайнові права. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Крім того, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди, виходячи з наступного.\~\~ Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.\~\~ Виходячи з вищевказаного, суд приходить до висновку, що в цій частині доводи позивача про те, що інформація, яка висвітлена в статті, надрукованій в газеті «Вісті Ананьївщини» принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача не знайшла свого обґрунтування, а тому позовна вимога в частині визнання недостовірною інформації, яка надрукована в номері №39 (11048) газети «Вісті Ананьївщини» від 27 травня 2017 року в статті «Не заводьте людей в оману…» задоволенню не підлягають. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., однак при розгляді справи суд прийшов до висновку, що підстав для спростування недостовірної інформації не має, прямого причинного зв'язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди не має, а тому в частині стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. При поданні позову позивачем не було сплачено судовий збір, оскільки відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позовної заяви, при цьому в судовому засіданні встановлено, що вини відповідача у подані позову не має, а тому відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed