Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.09.2016 року розірвано шлюб між ним та відповідачем, та в порядку спільного майна подружжя за ним визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Інша 1/2 частина даної квартири вказаним рішенням визнана за відповідачем. Під час перебування у шлюбі позивач придбав дану квартиру згідно договору купівлі-продажу від 26.10.2005 року. У даній квартирі позивач зареєстрований сам. Однак до розірвання шлюбу він проживав там з дружиною та дітьми. На даний час позивач не має можливості розпоряджатись своїм власним майном, так як колишня дружина замінила замок у вхідних дверях і не впускає його до квартири. Спроби зайти до квартири завершуються скандалами з відповідачем, тому позивач змушений проживати в своєї матері. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, вона є двокімнатною та складається з кімнати площею 18,3 кв.м., кімнати площею 10,5кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 2,7 кв.м. Просив суд зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою № 3 по вул. С.Стецько, 6 в м. Івано-Франківськ, вселити його в дану квартиру, встановити порядок користування даною квартирою, виділивши позивачу в користування кімнату площею 10,5кв.м., а відповідачу кімнату площею 18,3 кв.м. Допоміжні приміщення кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., коридор площею 2,7 кв.м. залишити в спільному користуванні та витрати, повязані з розглядом справи покласти на відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з мотивів, викладених в заяві, просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили, покликаючись на письмове заперечення (а.с.30-32), зокрема відповідач пояснила, що з 30.04.2015 року після чергової сварки [PERSON] пішов проживати у квартиру, співвласником якої він є за адресою: вул. Бандери, 4/18 у м. Івано-Франківськ. Поведінка позивача є аморальною, він принижує гідність [PERSON], чинить скандали та висловлюється нецензурною лайкою, неодноразово наносив їй тілесні ушкодженння, викрадав особисті речі, без її дозволу розпоряджався речами, що є спільною сумісною власністю. Це все відбувалось в присутності малолітніх дітей. На позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, винесено офіційне попередження про неприпустимість насильства в сім'ї. Було ще безліч незафіксованих випадків неправомірних дій позивача, оскільки вона не зверталась із відповідними заявами, поведінка останнього не змінюється. Відповідач самостійно несе витрати на утримання будинку та квартири. Позивач постійно порушує правила співжиття у квартирі, правила користування квартирою та створює умови при яких користування відповідачем та дітьми квартирою стає неможливим. Також не відповідає дійсності твердження позивача про те, що в квартирі відповідач замінила замки. Відповідач зазначила також, що позивач припинив проживати у квартирі з власної волі і не проживає у ній саме внаслідок своєї протиправної аморальної поведінки, а вона не чинила жодних дій, що були б спрямовані на обмеження його права користування квартирою, тому підстав для задоволення його вимог немає. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування житловим приміщенням, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом усунення [PERSON] перешкод у користуванні данною квартирою, вселення та визначення порядку користування квартирою. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, копією будинкової книги та технічним паспортом на квартиру (а.с.19,20,21,13-15,16-18). Згідно кредитного договору № 76/05/14-Nm від 26.10.2005 року, укладеному між АКБ «Форум» та [PERSON], банк надав позичальнику кредит в сумі 25000доларів США для придбання квартири за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. С.Стецько, 6 / 3 (а.с.53-54), та згідно з іпотечним договором від 26.10.2005 року (а.с.55), вказана вище квартира перебуває в іпотеці. Відповідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.09.2016 року розірвано. Також, вказаним рішенням суду в порядку поділу спільного майна подружжя поділено квартиру [ADDRESS], визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частки даної квартири (а.с.5-9). Відповідно до копії довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданої ОСВБ «Горянка» від 11.01.2017 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] - співвласник, [PERSON], [INFO] син, та [PERSON], [INFO] дочка (а.с.35). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано суду копію висновку № 5664 від 28.08.2017 року складеного дільничим офіцером Івано-Франківського ВП ГУ НП України в Івано-Франківській області [PERSON] за зверненням [PERSON] від 08.08.2017 року по факту неправомірних дій з боку дружини [PERSON] (а.с.90,), яким в ході проведення перевірки було опитано [PERSON], яка по данному факту повідомила, що дійсно змінила ключ до вхідних дверей, оскільки він зламався. Впустити в приміщення [PERSON] відмовилась в категоричній формі. Однак, зазначені обставини не підстверджені дослідженими матеріалами за зверненням [PERSON] Згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідач [PERSON] зазначає, що поведінка позивача є аморальною, він принижує її гідність, чинить скандали та висловлюється нецензурною лайкою, неодноразово наносив їй тілесні ушкодження, викрадав особисті речі, без її дозволу розпоряджався речами, що є спільною сумісною власністю. У звязку з цим зверталась до органів внутрішніх справ з приводу конфліктів з [PERSON], що підтверджується копіями листів Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області від 14.05.2015 року, 14.09.2016 року (а.с.39,40,41,45), висновками дільничого інспектора № 4879 від 05.05.2015 року, № 566 від 04.02.2015 року, № 5048 від 19.05.2015 року (а.с.42,43,44), з яких вбачається про те, що факти, викладені в заявах [PERSON] знайшли своє підтвердження, та на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, йому виносилось попередження про неприпустимість насильства в сім'ї. Згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 12.03.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КупАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 грн. (а.с.81-82). Постановою Івано-Франківського міського суду від 13.10.2016 року у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КупАП, провадження у справі закрито у звязку із звільненням його від адміністративної відповідальності за малозначністю та оголошено [PERSON] усне зауваження (а.с.83). Як вбачається з копії довідки № 567, виданої Міською клінічною лікарнею № 1, [PERSON], 24.01.2015 року зверталась за допомогою в медичний заклад внаслідок побиття чоловіком 22.01.2015 року (а.с.84). Зазначені відповідачем обставини не є підставою для відмови в позові про вселення, оскільки право власності презумується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та номами ЦК України. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що [PERSON] дійсно чиняться перешкоди у користуванні [PERSON] належною йому квартирою № 3 будинку № 6 по вул. Слави Стецько в м. Івано-Франківськ, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та [PERSON]С підлягає вселенню, оскільки позивач не має доступу до житлового приміщення,яке належить йому на праві власності. Згідно копії технічного паспорту на квартиру (а.с.16-18) квартира [ADDRESS], загальною площею 41,7 кв.м., складається з двох кімнат жилою площею 28,8 кв.м., в тому числі 1-а кімната 10,5 кв.м., 2-а кімната 18.3кв.м., а також кухня площею 7,6 кв.м., ванна кімната площею 2,6кв.м., коридор 2,7кв.м. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обовязковим. Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Частина 2 ст. 3 Сімейного кодексу Українивизначає, що до складу сімї входять особи які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. За такими обставинами, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню,оскільки визначений позивачами у позовній заяві порядок користування житловим приміщенням порушає права як позивача, так і відповідача,оскільки кімнати не ізольовані. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial