Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду і остаточно уточнивши позовні вимоги мотивує тим, що з 14 листопада 2012 року він працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом Університету банківської справи НБУ. 31 липня 2014 року наказом ректора Університету банківської справи НБУ №138-К від 24 липня 2014 року його було звільнено із займаної посади згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників . Рішенням Зарічного районного суду № 591/6336/14-ц від 02.10.2014 року зазначений наказ в частині звільнення [PERSON] був скасований. Рішення підлягало негайному виконанню, однак, відповідач виконав рішення суду лише 06.01.2015 року, коли наказом № 5-к поновив його на роботі. Незаконним звільненням та затримкою виконання рішення суду, відповідач позбавив його роботи та засобів до існування. Відповідними діями йому була завдана моральна шкода, оскільки він був змушений змінювати свій звичайний спосіб життя, позичати кошти, шукати інші джерела доходів для існування, внаслідок чого у нього виникли сильні душевні страждання, які він оцінює в розмірі 10000 гривень. Також просить зобовязати УБС НБУ провести нарахування та виплату премії за липень 2014 року, оскільки питання позбавлення премії за липень 2014 року було вирішено ректором університету лише 29.08.2014 року наказом № 170-к, яким його було позбавлено зазначеної премії, з порушенням положення про преміювання, яке є невідємною частиною колективного договору та встановлених строків для вирішення питань про преміювання працівників. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати строк позовної давності за вимогою про нарахування та виплату премії за липень 2014 року (три місяці 01.08.2014-31.11.2014), оскільки зазначений спір необхідно віднести до категорії спору про встановлення факту права позивачу на призначення йому премії під час перебування у вимушеному прогулі та пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. Просить в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 14 листопада 2012 року позивач працював на посаді начальника адміністративно-господарського відділу в Севастопольському інституті банківської справи, який є структурним підрозділом Університету банківської справи НБУ (а.с.4-5). 31 липня 2014 року наказом ректора Університету банківської справи НБУ №138-К від 24 липня 2014 року [PERSON] було звільнено із займаної посади згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників (а.с.7) . Рішенням Зарічного районного суду м.Суми по справі № 591/6336/14-ц від 02.10.2014 року зазначений наказ в частині звільнення [PERSON] був скасований (а.с.9-13). Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 06.10.2014 року виправлено арифметичну помилку в резолютивній частині рішення Зарічного районного суду м.Суми (а.с.40). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17.11.2014 року рішення Зарічного районного суду м.Суми від 02.10.2014 року частково змінено в частині стягнення середнього заробітку (а.с.41-46). Рішення підлягало негайному виконанню, однак, відповідач виконав рішення суду лише 06.01.2015 року, коли наказом № 5-к поновив [PERSON] на роботі (а.с.8). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню( ч. 5 ст. 235 КЗпП України ) Згідно ч. 1 статті 76 Закону « Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Передбачена ст. 236 КЗпП України відповідальність за невиконання судового рішення покладається саме на роботодавця. Як встановлено з матеріалів справи рішення суду не було виконано негайно, як вказано в рішенні суду, а виконане лише 06.01.2015 року шляхом видання наказу про поновлення позивача на роботі. Таким чином відповідач затримав виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є ч. 1 ст. 1167 ЦК України, що передбачає відшкодування особою, яка її завдала за наявності її вини у випадках заподіяння неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіюванні. \~Що стосується стягнення моральної шкоди, то, виходячи з глибини, ступеня спричинених моральних страждань, пов'язаних з затримкою поновлення на роботі, наслідків від протиправних дій відповідача, за умов виваженості, розумності та справедливості, за приписами ст. 237-1 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 600 гривень, вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з того, що п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 цієї постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода , обчислена , як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 2 вказаного Закону заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата -це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Правовідносини щодо преміювання працівників в Університеті банківської справи НБУ регламентовані такими нормативними актами НБУ: Положенням про оплату праці працівників навчальних закладів Національного банку України, затвердженим постановою Правління НБУ від 12 квітня 2014 року № 140; Положенням про преміювання працівників навчальних закладів Національного банку України, затвердженим постановою Правління НБУ від 27 червня 2000 року № 263; Положенням про порядок надання матеріальної допомоги та інших соціальних виплат працівникам і пенсіонерам Національного банку України, затвердженим постановою Правління НБУ від 02 липня 2004 року № 309; Постановою Правління НБУ «Про розміри матеріальної допомоги та інших соціальних виплат, які надаються працівникам і непрацюючим пенсіонерам НБУ» від 14 червня 2004 року № 259. Відповідно до Положення про оплату праці працівників навчальних закладів НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 12 квітня 2014 року № 140 (зі змінами), в Університеті банківської справи НБУ (м. Київ) застосовується почасово-преміальна система оплати праці, яка включає окрім основної заробітної плати такі види преміювання: - щомісячна премія за основні результати роботи працівника як додаткова заробітна плати за своєчасне і якісне виконання робіт, збільшення продуктивності праці, заохочення високопродуктивної й ініціативної праці, стимулювання своєчасного і якісного виконання кожним працівником своїх обов'язків, підвищення умов для прояву творчої активності кожного, розмір якої визначається в залежності від виконання основних показників преміювання; - інші заохочувальні виплати у вигляді премій за виконання на належному рівні завдань і функцій НБУ та у зв'язку із святковими і пам'ятними датами та за результатами роботи за рік, які можуть бути виплачені з метою заохочення працівників. Згідно з п. п. 4.2, 4.4. Положення про преміювання працівників навчальних закладів НБУ премія за основні результати роботи в Університеті банківської справи НБУ (м. Київ) нараховується щомісяця після отримання наказу НБУ про преміювання керівника навчального закладу, виходячи з виконання обов'язкової умови преміювання, основних показників і показників преміювання відповідного структурного підрозділу та оформляється наказом. Відповідно до пункту 4.7 цього ж Положення, премія за основні результати роботи враховується при обчисленні середнього заробітку для оплати відпустки, компенсації за невикористану відпустку, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, розрахунках розміру пенсії і в інших випадках обчислення середнього заробітку відповідно до чинного законодавства. Виходячи з зазначеного , відповідач не довів, що саме щодо позивача, як сторони трудового договору були встановлені такі підстави, які стали підставою для відмови в нарахуванні та виплаті спірної премії, а також ті, які передбачені нормативно-правовими актами НБУ та відомчими актами Університету щодо преміювання та не преміювання , з врахуванням встановлених ними критеріїв, як і не надано відповідачем належних та допустимих доказів, які свідчили про наявність підстав, передбачених згаданим вище положенням, для позбавлення премії працівника . Тому вимога позивача про зобовязання відповідача провести нарахування та виплату [PERSON] премії за липень 2014 року підлягає задоволенню. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Суд вважає, що оскільки позивач був поновлений на роботі лише 06.01.2015 року , то перебіг строку позовної давності щодо відшкодування моральної шкоди в звязку з затримкою поновлення на роботі розпочався саме з цієї дати. Позивач звернувся до суду 06.04.2015 року, тому тримісячний строк звернення до суду ним не порушено. Що стосується застосування строку позовної давності щодо позовної вимоги про нарахування премії за липень 2014 року, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до Закону України «Про оплату праці», премія є складовою частиною заробітної плати. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду. Така позиція зазначена і Конституційним Судом України в Рішенні від 15.102013 року № 8-рп/2013, в якому він дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З матеріалів справи слідує, що строки звернення до суду не пропущені. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами із трудових правовідносин звільняються від сплати судового збору. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі ст. 88 ЦПК України\~\~з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі\~\~487, 20 грн. (по 243, 60 грн. за кожну із задоволених вимог)

Outcome: approved