Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із указаним позовом в якому із урахуванням уточнених вимог просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із відповідачем [PERSON] у період з грудня 2008 року по 26 листопада 2010 р., визнати грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках філії Житомирське регіональне відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 42 151 грн. спільним майном подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину зазначених вище грошових коштів в сумі 21 075 грн. 50 коп. та стягнути із відповідача на свою користь 1/2 частину вказаних грошових коштів, які знаходились в філії Житомирське регіональне відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунках гр. [PERSON] за договорами банківського вкладу в сумі 21 075 грн. 50 коп. та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що з 16.12.2003 по 08.12.2008 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а після того до 26.11.2010 року проживала із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 26 листопада 2010 року [PERSON] змусив її виписатись і фактичні шлюбні відносини припинились, підтвердженням чому є відмітка в паспорті про зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що в період 2010 року вона разом із відповідачем відкрили депозитні рахунки в філії «Житомирське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк», на які внесли 40 000 грн. спільно зароблених коштів. На вказану суму згідно депозитних договорів були нараховані проценти у зв'язку із чим всього на рахунках в банку перебувало коштів 42 151 грн. 01 коп. Посилаючись на положення ст.ст. 60, 61, 69-71, 74 СК України, постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач разом із своїм представником позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та з урахуванням уточнень до неї. Зазначили, що 42 000 грн. є спільними коштами, заробленими від підприємницької діяльності на Житньому ринку в м. Житомирі, яка полягала у продажі салатів, при цьому ця діяльність була зареєстрована саме на відповідача. Також вказали, що шлюб між сторонами був розірваний у 2008 році фіктивно оскільки на той час існувало припущення, що банк, який видав у період перебування сторін у шлюб кредит, може почати забирати майно, яке належало на той час їх сім'ї. Окрім цього позивач додала, що хоч вона в 2008 році й вирішила розірвати шлюб із відповідачем однак фактично проживала разом із ним, спільно займались бізнесом, робили спільні покупки, зокрема побутову техніку, а саме кухонний комбайн, холодильник, пилосос, вона готувала їсти відповідачу, прибирала в квартирі по вул. М. Жукова, разом їздили по гостям та спільно відмічали свята. Відповідач позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними, надав відповідні письмові заперечення. Вказав, що після розірвання шлюбу почався довгий процес розподілу майна із позивачем. Визнаючи, що [PERSON] і проживала разом з ним у одній квартирі після розірвання шлюбу зазначив, що як чоловік та жінка вони не проживали, спільного господарства не вели, не вирішували побутових питань та не вели спільний бюджет. Послався на те, що позивач після офіційного припинення шлюбних відносин неодноразово позичала в нього гроші для особистого бізнесу, підтвердженням чому слугує відповідна розписка (а.с.25-27). Ніяких депозитних рахунків в ЖОУ ПАТ «Державний ощадбанк України» в 2009 році він не відкривав однак визнав, що мав депозитні рахунки в ЖРУ ПАТ КБ «Приватбанк» із незначною сумою грошових коштів на них, які закрив в 2010-2011 роках. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позивач не довела суду того, що 40 000 грн., котрі були покладені на депозит в ПАТ КБ «ПриватБанк» належать відповідачу та були зароблені під час спільного проживання, оскільки згідно змісту першої позовної заяви позивач взагалі не знала в яких банках і в якій сумі вони лежали на рахунках. Додав, що ніякого шлюбного життя між сторонами не було тому що вони один одному писали розписки. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник ЖОУ ПАТ «Державний ощадбанк України» надіслала на адресу суду заяву в якій просила проводити розгляд справи без участі представника банку. Допитані в якості свідків з боку позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дали показання, що сторони проживали до 2010 року, робили спільні покупки, зокрема побутову та комп'ютерну техніку, відпочивали на морі, їздили на весілля до Росії. Свідки з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] дали протилежні показання, наголошуючи на тому, що сторони із 2008 року разом не проживали, а з 2009 року відповідач взагалі проживав із іншою жінкою. Окрім цього свідок [PERSON] дав показання, що наявні на рахунках в ЖРУ ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі приблизно 40 000 грн. є його власними коштами, які він збирав на операцію і були передані відповідачу на зберігання, оскільки свідок в силу своїх фізичних вад не міг відкрити особисто депозитний рахунок. Розглянувши та вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що з 16.12.2003 року по грудень 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу дітей не мають. З рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08.12.2008 року у справі №2-6205/2008 про розірвання шлюбу випливає, що шлюб між сторонами був розірваний в судовому порядку оскільки відповідач [PERSON] не бажала його розірвати через органи РАЦС, а також те, що на момент розірвання шлюбу сторони не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин (а.с.6). Положенням ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк від 31 березня 2014 року вбачається, що на ім'я відповідача [PERSON] були відкриті кілька депозитних рахунків, які на момент розгляду справи були закриті, зокрема: згідно договору SAMDN80000710864345, 17.08.2010 року було відкрито рахунок [NUMBER], на якому у період з 17.08.2010 по 17.12.2010 року знаходилася разом із відсотками на момент закриття рахунку сума 20 547,89 грн.; згідно договору SAMDN01000710713963, 02.06.2010 року було відкрито рахунок [NUMBER], на якому у період з 02.06.2010 по 24.12.2010 року знаходилася разом із відсотками на момент закриття рахунку сума 10 808,34 грн.; згідно договору SAMDN01000710863716, 15.06.2010 року було відкрито рахунок [NUMBER], на якому у період з 15.06.2010 по 24.12.2010 року знаходилася разом із відсотками на момент закриття рахунку сума 10 804,78 грн. (а.с. 88-94). Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 судам роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 року роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі N6-97цс11; постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі N6-148цс12). При цьому в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12 найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції звернув увагу, що аналіз норм ст.ст. 60, 74 СК України дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Таким чином, першочергово по даній категорії справ виникає необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім'єю й на підставі цього застосовувати до майна, набутого під час такого спільного проживання, режим права спільної сумісної власності, а вже потім вирішувати питання його поділу. Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач позов не визнав, проти того, що між ним та позивачем були фактичні шлюбні відносини заперечував, тому вказані обставини підлягали доказуванню. Однак всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України, позивач не надала відповідних та допустимих докази на обґрунтування своїх вимог щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна інтересах сім'ї. Так, зокрема, в матеріалах справи відсутні докази придбання майна в указаний позивачем період, проведення спільних витрат тощо. В той же час відповідно до вимог процесуального закону суд не може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях свідків, допитаних за клопотанням позивача, оскільки вони не підтверджені іншими належними та допустимим доказами. Таким чином суд, відмовляючи в задоволенні вимог щодо встановлення факту проживання позивача однією сім'єю без реєстрації шлюбу із відповідачем [PERSON] у період з грудня 2008 року по 26 листопада 2010 р.,

Outcome: dismissed