Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.04.2018 року його було призначено на посаду голови Селянського (фермерського) господарства «Фортуна». 05.05.2018 року Селянським (фермерським) господарством «Фортуна» прийнято наказ №1/2 «Про звільнення з посади голови Селянського (фермерського) господарства «Фортуна». Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулось без жодних правових підстав та з порушенням законодавства про працю. Наказ про звільнення позивача не містить жодної підстави та посилання на норму КЗпП України, відповідно до якої відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади. Крім того, наказ про звільнення позивача не містить дати, з якої відбувається звільнення. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. від 17.07.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09.11.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Крім того, зазначив, що при винесенні наказу про звільнення позивача жодних порушень трудового законодавства не було, доказів чому не надав і сам позивач, у зв`язку із чим вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26.03.2019 року головуючим у справі визначено суддю Оксюту Т.Г. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом №1/1 від 26.04.2018 року, на підставі рішення №1 засновника Селянського (фермерського) господарства «Фортуна» від 26.04.2018 року позивача [PERSON] було призначено на посаду голови Селянського (фермерського) господарства «Фортуна». Наказом №1/2 від 05.05.2018 року позивача [PERSON] звільнено з посади голови Селянського (фермерського) господарства «Фортуна» на підставі рішення №2 засновника Селянського (фермерського) господарства «Фортуна» від 05.05.2018 року. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на те, що наказ про звільнення позивача не містить жодної підстави та посилання на норму КЗпП України, відповідно до якої відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади. Крім того, наказ про звільнення позивача не містить дати, з якої відбувається звільнення. На думку позивача зазначені обставини є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, на що слід зазначити наступне. У відповідності з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Також, при вирішенні даного питання потрібно врахувати позицію Верховного Суду України, яка відображена в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно якої встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст. 225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин у позові може бути відмовлено з тих підстав, коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК України і ст. 228 КЗпП України залишається без розгляду. Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі позивачем [PERSON] не зазначено про поважність причин пропуску строку. Також, позивачем не подано клопотання про поновлення строку звернення до суду. Судом встановлено, що копію наказу про звільнення позивач отримав 05.05.2018 року, з вказаним позовом він звернувся до суду 11.07.2018 року, тобто з пропуском строку. При цьому згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має. Згідно ч. 2 ст. 13 КЗпП України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №1/2 від 05.05.2018 року про звільнення з посади, а також поновлення його на роботі, є такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, пропуск строку звернення до суду за захистом порушених, на думку позивача, його трудових прав є ще однією підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed