Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що є наймачем квартири [ADDRESS] . Ця квартира на підставі ордеру серії Г № 205583 від 04.04.1973 року була надана [PERSON] (батьку позивача), а також членам його родини [PERSON] (дружина), [PERSON] (син, позивач), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), виданому згідно рішення виконавчого комітету Подільської районної ради від 06.03.1973 року № 150. Згідно рішення №199 від 29.05.1989 року виконавчим комітетом було прийнято рішення про переведення особового рахунку в даній квартирі на сестру [PERSON] в зв`язку з випискою на інше місце проживання власника особового рахунку [PERSON] . На час подання позовної заяви з зазначених в ордері осіб проживає лише позивач. Також в квартирі крім нього зареєстровані інші особи - відповідачі у справі, зокрема малолітня дитина - [PERSON] , які відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, не цікавляться квартирою, вона вільна від їх речей. З цих підстав просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Провадження у даній справі відкрито ухвалою суду від 22.04.2019. 26.07.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Воронко В.В. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивач є батьком відповідача [PERSON] . Вони проживали в спірній квартирі до розірвання шлюбу між позивачем та матір`ю відповідача [PERSON] , яка повернулась до своїх батьків. Після цього позивач знову одружився, у нього почали часто виникати сварки з сестрою [PERSON] , яка проживала разом з ним. Батьки позивача намагались владнати конфлікт, надавали кошти позивачу для придбання іншого житла, подарували будинок у Таращанському районі Київської області. Після смерті [PERSON] , позивач змінив замки на вхідних дверях, припинивши доступ відповідачів до спірної квартири. Вказує на те, що з лютого 2018 року він має робочу візу в Канаді, де працює і тому з поважних причин відсутній за місцем реєстрації. Крім того зазначає, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача [PERSON] , у зв`язку з чим його право на житло підлягає безумовному захисту. 29.07.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що вона є донькою позивача . Після розірвання шлюбу між батька, вона, будучи неповнолітньою та переїхала проживати до батьків матері. Це було погоджено усною домовленістю між батьками, за якою також батько зобов`язався забезпечити доньку місцем реєстрації та правом на приватизацію належної їй частки квартири, у зв`язку з чим мати відповідача ніколи не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів. В 2007-2008 року відповідач постійно проживала у спірній квартирі, займаючи прохідну кімнату. У 2012 році вона вийшла заміж, а в 2013 році народила доньку [PERSON] . Молодому подружжю проживати у прохідній кімнаті не представлялось можливим. Крім того сестра батька [PERSON] зловживала алкогольними напоями, утримувала сім котів. У зв`язку з цим вони переїхали жити до матері відповідача. Після розірвання шлюбу з чоловіком вона залишилась проживати у матері, оскільки умови проживати за місцем реєстрації були незадовільними, а відносини з новою дружиною батька не склались. У неї завжди були від квартири, комунальні послуги оплачував [PERSON] , якому інші відповідачі передавали свою частку. Після смерті [PERSON] на початку 2018 року позивач змінив замки на вхідних дверях та припинив доступ відповідачів до неї. Крім того вказує, що спірна квартира є її єдиним житлом, у зв`язку з чим право на нього підлягає безумовному захисту. 30.07.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому посилається на ті самі обставини, що і попередні відповідачі у їх відзивах. Окрім цього зазначила, що її вітчим [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі за згодою її колишнього наймача - дідуся [PERSON] , який також згодом перевів особовий рахунок на її матір - [PERSON] . Відносини між нею та її братом - позивачем у справі постійно погіршувались і мати відповідача почала зловживати алкогольними напоями, впадала в депресії, поселила в квартирі багато котів. Після одруження вони з чоловіком знімали житло, оскільки молодій сім`ї з маленькою дитиною не було можливості. У шлюбі вони з чоловіком придбали однокімнатну квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю. На початку 2018 року позивач самовільно змінив замки на вхідних дверях, створюючи перешкоди їй та іншим відповідачам у доступі до неї. Вона має намір проживати у спірній квартирі. Просить вважати причини її відсутності в квартирі поважними і захистити їх з донькою право на житло. 05.08.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що після отримання першим наймачем іншої квартири - спірну він залишив для своїх дітей [PERSON] - позивача та [PERSON] , з якою відповідач був одружений. У 1996 році за згодою першого наймача він зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі. [INFO] його дружина - [PERSON] померла. Після її смерті позивач погрожуавав виселенням і в 2018 році, коли відповідач повернувся до квартири з роботи - вхідні замки на дверях були змінені, після чого деякий час відповідач проживав у тещі. Влітку 2018 року його матір - [PERSON] захворіла, перенесла інсульт і для здійснення догляду за нею відповідач переїхав до м.Дніпро. Вказує на те, що він сплачував всі комунальні платежі в період з 1996 року по 2017 рік, постійно проживав у вказаній квартирі, не має іншого житла. 12.08.2020 року представником позивача подано відповіді на відзиви відповідачів, в яких звертається увага суду на те, що відповідачами не надано доказів створення їм перешкод у проживанні в спірній квартирі, не зафіксовано звернень до правоохоронних органів. Позивач сам проживає у спірній квартирі з 2017 року, відповідачі особистого майна в квартирі не мають, комунальні платежі не сплачують. Перешкод у користуванні відповідачем квартирою позивач не здійснює. Від третьої особи - Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації надійшли пояснення, в яких висловлено прохання про розгляд справи за відсутності її представника, ухвалення рішення на розсуд суду. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзивах. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Від представників третіх осіб надійшли аналогічні заяви і суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності. Заслухавши учасників справи, заслухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] на підставі ордеру серії Г № 205583 від 04.04.1973 року була надана [PERSON] (батьку позивача), а також членам його родини [PERSON] (дружина), [PERSON] (син, позивач), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька) (а.с.9 т.1). Вказаний ордер був виданий на підставі згідно рішення виконавчого комітету Подільської районної ради від 06.03.1973 року № 150 (а.с.8 т.1). Згідно рішення №199 від 29.05.1989 року виконавчим комітетом Мінської районної ради народних депутатів було прийнято рішення про переведення особового рахунку в даній квартирі на [PERSON] зв`язку з випискою на інше місце проживання власника особового рахунку [PERSON] . Зафіксовано склад сім`ї з трьох осіб: [PERSON] , брат [PERSON] , донька [PERSON] (а.с.10 т.1) [INFO] [PERSON] померла. На момент розгляду справи у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] - позивач; [PERSON] - його син; [PERSON] - його донька; [PERSON] - племінниця позивача, донька померлої [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] - чоловік померлої [PERSON] . З 2018 року договори з виробниками, постачальниками житлово-комунальних послуг укладено [PERSON] - позивачем у справі. До правовідносин з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають застосуванню наступні норми права. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22.11.2018 у справі №760/13113/14-ц, що враховуються судом у даній справі у відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Позивач посилається на те, що відповідачі не сплачують комунальні послуги та не здійснюють утримання спірного житлового приміщення в належному стані. Вказане спростовується квитанціями щодо сплати витрат на утримання квартири відповідачем [PERSON] до 2017 року, наданими відповідачем [PERSON] до її відзиву. Крім того дані обставини не входять до предмету доказування в даній справі, зміст якого відображений вище. Оцінюючи всі зібрані у справі докази, суд вважає правильним зауважити те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України) Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, при оцінці судом доказів, наданих сторонами, має бути перевірено їх належність (ст.77 ЦПК України), допустимість (ст.78 ЦПК України), достовірність (ст.79 ЦПК України) та достатність (ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи докази в межах предмета доказування, суд враховує наступне. З показань свідка [PERSON] - сестри позивача вбачається, що з метою поліпшення житлових умов їх родини, батьком було отримано іншу квартиру у 1989 році, куди вона переїхала з батьками. Спірну квартиру за домовленістю в родині залишено брату та сестрі та їх сімей. Після цього конфліктів не виникало. Їїї племінники були зареєстровані у спірній квартирі, мало право користування нею. Після смерті сестри у 2018 році позивач змінив вхідні замки та припинив доступ відповідачів до неї. З яких причин він так вчинив їй невідомо. Їх мати мала розмову з позивачем, яка не призвела до бажаного результату та досягнення згоди. Показання вказаного свідка узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, не викликають сумнівів у їх правдивості та істинності. Суд визнає поважними причини не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в спірній квартирі, оскільки з 2018 року позивачем змінено вхідні замки до неї, чим припинено доступ їх у вказане житлове приміщення. Також враховується те, що відповідач [PERSON] постійно проживає за кордоном, де працює. Показання свідка [PERSON] - сусідки позивача суд вважає недостовірним доказом, оскільки вона у спірній квартирі не проживала, а тому не може свідчити про те, хто саме зі сторін у справі проживає там постійно, чиї речі там знаходяться і за яких умов сторонами узгоджено питання щодо порядку користування квартирою. Крім того, суд зауважує те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки зареєстровані у спірній квартирі з народження, сприймають її як власне житло, тимчасово відсутні у ній з поважних причин, про що зазначено вище. Враховуючи те, що позивачем не доведено відсутність поважних причин для не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі тривалий час, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до цих відповідачів. Разом з тим суд визнає обґрунтованими позовні вимоги про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] , вважаючи що він не має поважних причин для не проживання у ній, оскільки в 2018 році відбув до м.Дніпро, де працевлаштувався, докази наявності у нього перешкод у користуванні квартирою на момент вибуття до іншого міста відсутні. В цій частині позовних вимог суд вважає правильним позовні вимоги задовольнити.

Outcome: partial