Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, третьої особи, в процесі розгляду справи змінивши предмет позову, просив визнати за ним майнові права на квартири №11, 25, 35, 39 у [ADDRESS]. Уточнені позовні вимоги після зміни предмету позову за заявою від 16.08.2017 року мотивує тим, що 25.06.2014 року між сторонами укладено договір суперфіцію, посвідчений приватним нотаріусом Маслей І.Г. Відповідно до умов вказаного договору, суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,8960 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови. Відповідно до внесених змін, суперфіціар отримує у власність 10% від загальної збудованої площі всіх приміщень, а саме в секціях №4, 5, 6, 7. Право власності на зазначену нерухомість оформляється за суперфіціаром безпосередньо після проведення первинної технічної інвентаризації та введення в експлуатацію та реєстрації декларації про готовність будівництва до експлуатації. Секція № 4 введена в експлуатацію, зареєстровано декларацію про готовність будівництва до експлуатації, проведена первинна технічна інвентаризація. Позивач звертався до відповідача щодо виконання умов договору, однак такі не виконані. Відповідно до п.8.1.2 договору позивач як суперфіціар має право одержувати розрахунки, передбачені розділом 4 договору. Вважає, що майно є також майнові права, які є неспоживною річчю та визначаються речовими правами. Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва, не вважається речовими правами на чуже майно тому, що на чуже майно тому, що об'єктом цих прав є не чуже майно. Зазначає, що майнове право є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав та обумовлено договором з відповідача, яким передбачено право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно. Вважає, що його права порушені, а тому звернувся до суду із позов про захист майнових прав. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017 року суддею Гиричем С.В. прийнято справу за позовом [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Винники-1» про визнання права власності до свого провадження після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.03.2017 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.03.2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 01.08.2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. За заявою позивача від 04.05.2017 року до участі у справі як правозаступника залучено [PERSON], яка є власником спірних квартир №11, 25, 35, 39 у [ADDRESS]. Заявою від 16.08.2017 року позивач змінив предмет первісного позову, просив визнати за ним майнові права на квартири №11, 25, 35, 39 у [ADDRESS]. Представник позивач заявив клопотання про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та позивача в якості. Суд клопотання про допит свідків відхилив в судовому засіданні 11.12.2018 року, оскільки обставини, на які посилається позивач показаннями вказаних свідків не можуть встановлюватися. В той же частині допиту позивача в якості задоволив і двічі відкладав розгляд справи через його неявку. Згодом представник позивача в судовому засіданні 23.01.2018 року від цього клопотання добровільно відмовився. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що дійсно між сторонами укладено договір суперфіцію щодо земельної ділянки, на які відповідачем зведено об'єкт нерухомості. З представленого позивачем договору суперфіцію від 25.06.2014 року, з подальшими змінами та доповненнями вбачається, що певні квартири є розрахунком (способом оплати) позивачу за установлення суперфіцію (надання права забудови). При цьому на момент укладення договору суперфіцію спірні квартири як об'єкти цивільного обороту та об'єкти права власності не існували, а планувались до будівництва на земельній ділянці, щодо якої договором установлено суперфіїцій. Вважає, що правовідносини, з яких виник спір є цивільно правовим зобов'язанням, яке виникло на підставі договору суперфіцію від 25.06.2014 року. Позивач та відповідач є кредитором та боржником у такому цивільно-правовому зобов'язанні, що виникло з договору суперфіцію. Спір виник стосовно проведення відповідачем розрахунку за договором суперфіцію. На спірні квартири позивач претендує саме як кредитор в цивільно-правовому зобов'язанні, що претендує на оплату за надане ним право суперфіцію. Оскільки правовідносини з яких виник спір є цивільно-правовим зобов'язанням, то порушення, яке за твердженням позивача допустив відповідач, є порушенням цивільно-правового зобов'язання, що породжує виключно ті правові наслідки, які для цього передбачені законом, а саме Главою 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання», та не передбачають такого способу захисту як визнання права кредитора у зобов'язальних правовідносинах. Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту свої прав. Окрім цього, у позивача не виникло право власності щодо спірних квартир. Відповідно, майнове право є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. З врахуванням положень ст.392 ЦК України, оскільки право власності на новостворене майно у позивача не виникло, таке не було зареєстроване за ним у встановленому законом порядку. За змістом договору суперфіцію позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на певні квартири. В позивача право власності на спірну квартиру не виникло. У зв'язку з чим вимоги про визнання за позивачем майнових прав до задоволення не підлягають. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із копії договору (а.с.8-18 том 1), 25.06.2014 року між [PERSON] та ЖБК «Винники-1» було укладено договір суперфіцію, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г., який зареєстровано в реєстрі за №785, відповідно до умов якого суперфіціар ([PERSON]) надає, а суперфіціарій (ЖБК) приймає в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,8960 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови. Відповідно до Генерального плану м. Винники, виходячи із складних містобудівних умов в районі [ADDRESS] запроектована як котеджна забудова, так і блокована високощільна малоповерхова, а в окремих місцях групи пяти-, дев'яти-поверхової житлової забудови з врахуванням складеної планувальної структури та масштабності забудови. суперфіціарій набуває функцій замовника будівництва. Також встановлено, що 03 жовтня 2014 року та 23 квітня 2015 року до вищевказаного договору суперфіцію внесені зміни до пункту 4.1 розділу 4 Умови розрахунку (а.с.18, 19 том 1), відповідно до яких суперфіціар отримує у власність 10 % від загальної збудованої площі всіх приміщень, у тому числі у секції № 4: квартиру №1 загальною (запроектованою) площею 46,2 кв. м на 2-му поверсі, квартиру №25 загальною (запроектованою) площею 64,7 кв. м на 5-му поверсі, квартиру №35 загальною (запроектованою) площею 46,2 кв. м на 6-му поверсі, квартиру №39 загальною (запроектованою) площею 43,2 кв. м на 7-му поверсі та передає земельну ділянку згідно з чинним законодавством членам житлово-будівельного кооперативу. Сторони домовились, що вимога про передачу збудованої площі не поширюється також на секції №№ 1, 2, 3, однак обов'язок передати земельну ділянку членам житлово-будівельного кооперативу залишається. Право власності на зазначену нерухомість оформляється за суперфіціаром безпосередньо після проведення первинної технічної інвентаризації, введення в експлуатацію та реєстрації декларації про готовність будівництва до експлуатації. Декларація про готовність об'єкта, що знаходиться по [ADDRESS] до експлуатації зареєстрована Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області 15.06.2015 року (а.с.52-56 том 1). Рішення Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2015 року (встановлено, що багатоквартирний житловий будинок ІІ черги (секція № 4) по [ADDRESS] введений в експлуатацію 15.06.2015 року. Вказане рішення Господарського суду Львівської області набрало законної сили 15.12.2015 року. Відповідно до п. 8.4.5 договору суперфіцію, суперфіціарій зобов'язаний своєчасно вносити плату за користування земельною ділянкою в порядку та строки, передбачені розділом 4 цього договору. Відповідно до положень ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до положень статті 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість - об'єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не вважаються правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Як вбачається із договору суперфіцію, предметом такого є земельна ділянка. Згідно вказаного договору відповідач отримав в строкове користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,8960 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва та обслуговування зблокованої котеджної забудови зі встановленням відповідних умов розрахунку. Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Про вказане йдеться в постановах Верховного Суду України, прийнятих в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, які є обов'язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2124цс15 від 10.02.2016 року, №6-2994цс15 від 20.04.2016 року, №6-160цс16 від 13.04.2016 року, №6-1520цс15 від 02.12.2015 року, №6-1858цс15 від 18.11.2015 року. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання що дійсно в позивача право власності на спірні приміщення - квартири №11, 25, 35, 39 у [ADDRESS] не виникло і це визнається позивачем, який змінив предмет позову. Окрім того, відповідно до загального правила норми статті 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до загального правила норми статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Суд вважає, що виходячи з правової природи договору суперфініш, який є зобов'язанням між сторонами, невиконання такого договору може породжувати правові наслідки, встановлені договором або законом. Разом з тим, з врахуванням наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин з приводу виконання договору суперфіцію, жодні вимоги застосування наслідків, передбачених норми статті 611 ЦК України, позивач не заявляє. Таким чином, з врахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставним, право власності на спірні приміщення - квартири №11, 25, 35, 39 у [ADDRESS] не виникло, окрім того воно належить 3-й особі , а відповідно і майнові права на вказане майно, як складова частина права власності. З врахуванням характеру спірних правовідносин, суд приходить до переконання, що позивач не правильно застосував до них норми матеріального закону, які підлягали застосуванню, не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також, суд вважає безпідставними посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства», оскільки в даному випадку має місце не обмеження законного права позивача у випадку відсутності правового регулювання його поновлення, а неправильне застосування матеріального права до правовідносин в цілому та обраний спосіб захисту таких прав.

Outcome: dismissed