Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що крім нього в квартирі [ADDRESS] зареєстровані також його донька та внук, однак його донька [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а внук [PERSON] , який народився [INFO] , не проживав з часу народження. При цьому, відповідач не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна та не надає коштів на проведення ремонту. Квартира перебуває в комунальній власності та неприватизована, так як в 2018 році померла його матір, яка була основним квартиронаймачем, на даний час виникла необхідність в проведенні заміни основного квартиронаймача, однак через наявність зареєстрованих, проте не проживаючих осіб в квартирі, не може вільно розпорядитись цим правом та отримати згоду від них. Також факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі перешкоджає йому в оформленні субсидії як малозабезпеченій сім`ї. Просить суд, у зв`язку з відсутністю відповідачів без поважних причин понад шість місяців за адресою реєстрації місця проживання, позов задовольнити та визнати їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.06.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків (а.с. 8). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.06.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 14). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.07.2020 року вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 26). В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, при цьому доповнив, що відповідач давно проживає за іншою адресою, її особистих речей чи майна в квартирі [ADDRESS] немає, жодних коштів на утримання квартири чи оплату житлово-комунальних послуг не надає. Вона досягла повноліття, заявляла, що проживати в спірній квартирі не буде. Після того, як мала місце неприємна ситуація з пограбуванням квартири, відносин вони не підтримують, не спілкуються, тому місце її проживання на даний час йому невідоме. Вважає, що вказане житло їй не потрібне, оскільки вибрала собі інше місце проживання. Син доньки, [PERSON] , народився в 2019 році, теж зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з часу народження ніколи там не проживав, а проживає разом з донькою, при цьому донька чинить йому перешкоди в побаченнях з внуком, тому вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] та просить позов задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, зазначив, що місце проживання дитини реєструється за місцем реєстрації проживання батьків дитини, тому позовні вимоги порушують інтереси малолітньої дитини. Відповідач, належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подала. У визначений судом відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подала, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомила, заяви про поновлення строку для подання відзиву до суду також не подано. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, показання свідка [PERSON] , оцінивши подані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] неприватизована, складається з трьох кімнат та в квартирі зареєстровано 7 осіб: позивач - [PERSON] , донька - [PERSON] , внук - [PERSON] , а також, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописку, № 1207 виданої ЛКП «Сяйво» 31.05.2020 року (а.с. 3). В якості доказів в обгрунтування позовних вимог про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, позивачем долучено до матеріалів справи копії Актів затверджених директором ЛКП «Сяйво» про непроживання від 07 жовтня 2019 року, від 12 травня 2020 року, від 23 червня 2020 року, від 06 липня 2020 року, від 31 липня 2020 року. Судом не приймаються до уваги копії Актів № 395 від 07 жовтня 2019 року, № 18 від 23 червня 2020 року, № 205 від 06 липня 2020 року та № 237 від 31 липня 2020 року, оскільки позивачем не надано суду оригіналів вказаних Актів для огляду в судовому засіданні, а тому такі не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України. Згідно оглянутих судом в судовому засіданні оригіналів Акта № 135 від 12 травня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за даною адресою, але не проживають та Акта № 136 від 12 травня 2020 року за адресою: [ADDRESS] проживає одна особа - [PERSON] . ЛКП «Сяйво» даними відносно цього факту не володіє, але дані акти складено зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] . При цьому, вказані акти не містять відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема не містять інформації про період непроживання відповідачів та не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі. Крім того, у вказаних актах відсутні підписи сусідів зі слів яких дані акти було складено. Згідно положень ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує також на відсутність у відповідачки бажання проживати у спірній квартирі, неприязні відносини, які між ними склались, однак на думку суду, наведене не може свідчити про втрату відповідачами інтересу до вказаного житла. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , який є давнім товаришем позивача по роботі, який покликається на те, що [PERSON] , з 2018 року, тобто з часу смерті матері, проживає один, а дочка [PERSON] , після того як вийшла заміж з батьком не проживає. Так, присутність свідка у квартирі мала епізодичний характер, свідок чітко не вказав періодів часу його присутності у квартирі позивача та не надав показань, які містять інформацію щодо предмету доказування, зокрема не навів поважності причин непроживання [PERSON] у спірній квартирі. Обставини, на які покликався також йому відомі зі слів позивача. Крім цього, пояснення позивача не є джерелом доказів у справі, оскільки такий не допитувався судом як свідок. Щодо позовної вимоги позивача про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Відповідно оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в малолітнього [PERSON] права постійного користування іншим житлом. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed