Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04.09.2005 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, котрий 16.11.2017 р. розірваний рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області. Під час перебування у шлюбі, 17.11.2016 р. відповідач за спільні кошти придбав земельну ділянку для обслуговування приміщень, площею 0,7428 га, що знаходиться по [ADDRESS] та приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів, загальною площею 346,2 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою. Згідно з договорами купівлі-продажу від 17.11.2016 р. дане нерухоме майно зареєстроване на відповідача. Оскільки вказане майно придбано за спільні кошти подружжя, тому воно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Після розірвання шлюбу відповідач дане майно залишив у себе, користується ним самостійно і відмовляється добровільно поділити його. Оскільки земельна ділянка та розташовані на ній приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідно до ст. 71 СК України, частки подружжя у спільному майні є рівними. Просить суд визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування приміщень, кадастровий номер 0710200000:01:005:5563, що знаходиться по [ADDRESS] та право приватної власності на Ѕ частину приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів (А2), загальною площею 346,2 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою. 18.06.2019 р. відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки дане майно було придбано ним за особисті кошти, а тому не є спільною сумісною власністю сторін і не підлягає поділу. В судовому засіданні позивач та його представник просили позов задовольнити, в обгрунтування надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, оскільки спірне нерухоме майно придбане ним не за спільні кошти подружжя, а за кошти, позичені особисто ним, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.09.2005 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду від 16.11.2017 р. Договорами купівлі-продажу від 17.11.2016 р. підтверджується, що [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , придбав земельну ділянку для обслуговування приміщень, кадастровий номер 0710200000:01:005:5563, площею 0,7428 га, що знаходиться по [ADDRESS] та приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів, загальною площею 346,2 кв.м., що також знаходиться по [ADDRESS] . Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі даних договорів купівлі-продажу, право власності на вищевказану земельну ділянку та приміщення пункту приймання зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Невизнання позову відповідач обгрунтовував тим, що спірне майно хоча і було придбано у період шлюбу із [PERSON] , однак за позичені ним особисто кошти, а тому воно не є спільним майном подружжя, а є його особистим майном, і не підлягає поділу. Однак такі доводи відповідача повністю суперечать доказам, які надані ним і суд не бере їх до уваги з наступних мотивів. П.3 ч.1 ст. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Доводи відповідача про те, що спірне майно було придбане ним за особисті кошти повністю спростовуються наданими відповідачем нотаріально посвідченими договорами купівлі - продажу, які не визнавались судом недійсними. Зокрема, із змісту цих договорів вбачається, що спірна земельна ділянка та приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів за згодою [PERSON] придбана [PERSON] за спільні кошти подружжя. У даних договорах зазначено, що інформація, наведена у договорах, а також викладена у документах, які подані нотаріусу, на момент нотаріального посвідчення не змінилась. Таким чином, підписуючи даний договір, [PERSON] підтвердив, що спірна земельна ділянка та приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів придбані за спільні кошти подружжя, а не за його особисті. Крім цього, із договору вбачається, що нотаріус роз`яснив [PERSON] зміст ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тобто, укладаючи дані договори [PERSON] підтвердив, що придбане нерухоме майно за цими правочинами, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки дані договори є дійсними, а тому суд визнає їх належними, допустими, достовірними та достатніми доказами, котрі підтверджують придбання сторонами спірного майна в період шлюбу та за спільні кошти подружжя (сторін). З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Згідно з ч.1 ст. 68 та ч.1 ст. 69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу між сторонами не припинило права спільної сумісної власності на дане майно та після розірвання шлюбу вони мають право на поділ цього майна. Відповідно до ч.1 ст 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма закріплена у ЦК України, зокрема ч. 2 ст. 372 ЦК України визначає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що спірна земельна ділянка та приміщення пункту приймання зернозбиральних комбайнів є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, відсутні домовленості між сторонами про їх частки у праві спільної сумісної власності, а також підстави для відступлення від рівності часток сторін у цьому майні, тому суд приходить до висновку, що відповідно до ч.1 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України частки у праві спільної сумісної власності позивача та відповідача є рівними, а тому за позивачем слід визнати право приватної власності по Ѕ частки у даному спірному майні. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3934,60 грн. грн. судового збору, які позивач сплатив при поданні позову, що підтверджується квитанцією.

Outcome: approved