Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду в обґрунтування якого зазначив, що 25.04.2008 року родина брата позивача - [PERSON], а з 10.10.2008 року й сам [PERSON] на теперішній час зареєстровані в [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності. З вересня 2013 року відповідачі фактично не мешкають у вищезазначеній квартирі. 18.07.2013 року рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровську позивача було виселено з [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В вересні 2013 року вся родина брата [PERSON] переїхала на постійне місце проживання у згаданий будинок та мешкають у ньому і по теперішній час, але всупереч вимогам законодавства не знялися з реєстрації попереднього місця проживання та не зареєструвалися в іншому протягом 10 днів з моменту прибуття до нового місця проживання. На підставі викладеного позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасувати реєстрацію їх місця проживання, зобов'язати Жовтневий районний відділ в м.Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених. Представник відповідача Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням справу розглядати без їх участі. Інші відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надіслали суду заперечення в яких позов не визнали посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 6 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що відповідачі в вересні 2013 року почали користуватися іншим житлом - у будинку [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а тому, на думку позивача, вони втратили право користування квартирою [ADDRESS] у м.Дніпропетровську. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за відсутньою особою протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON], який є рідним братом позивача, вселився до спірної квартири, як член сім'ї власника. Сім'я відповідача [PERSON], [PERSON], та діти [PERSON], [PERSON] набули право проживання та зареєстрували своє місце проживання у вищевказаній квартирі за згодою позивача і у встановленому законом порядку, що не оспорюється сторонами справи. На момент пред'явлення позову та розгляду справи по суті, цього часу не сплинули ані шестимісячний, ані річний строки, встановлені відповідно до ст.71 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України, протягом яких за відповідачами зберігається право користування квартирою [ADDRESS] Встановлено, що [PERSON], який є повнолітньою особою, виїхав зі свого постійного місця проживання (квартири [ADDRESS]) до Національного університету «Одеська юридична академія», до якого він вступив і з 01 вересня 2013 року навчається на першому курсі денного відділення Інституту прокуратури та слідства факультету підготовки слідчих органів внутрішніх справ, що підтверджується довідкою з місця навчання наявної в матеріалах справи (а.с. 49). Пунктом 2 ч. 3 ст.71 ЖК УРСР встановлено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Отже, умови та характер навчання [PERSON] вимагали його виїзду із постійного місця проживання у [ADDRESS] до місця навчання, тому право користування цим житловим приміщенням зберігається, за ним протягом усього часу його навчання в університеті (згідно п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР). Оцінюючи у сукупності з іншими доказами та обставинами справи, доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою в зв'язку з переїздом на інше постійне місце проживання, суд приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки позивачем не надано суду належних та достатніх доказів переїзду відповідачів до іншого постійного місця проживання. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування їх реєстрації за адресою спірної квартири, суд приходить до висновку про те, що позивачем та його представником не надано суду належних та достатніх доказів наявності підстав для втрати відповідачами права проживання у спірній квартирі, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги до Жовтневого районного відділу в м.Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в частині зобов'язання зняти відповідачів з реєстрації суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В даному випадку відсутнє рішення суду, або заява відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, або зняття з реєстрації, тому відсутні і підстави для зняття їх з реєстраціє відповідним підрозділом державної міграційної служби, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Таким чином, оскільки факт порушення відповідачами прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed