Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в обгрунтування якої зазначила, що вона є особою з інвалідністю, багато років мешкає одна, потребує сторонньої допомоги. Проте, при звільненні до органів захисту населення для влаштування у будинок-інтернат для похилих людей для постійного проживання було відмовлено з посилання на те, що вона має сина, у разі звільнення якого в судовому порядку від обов`язків по її утриманню можливий розгляд питання про влаштування її до інтернатного закладу. Проте,син опікуватись нею не має можливості, оскільки має ІІІ групу інвалідності, крім того, вироком суду було засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна, сім`ї не має, перебуває на обліку ВІЛ/СНІД у кабінеті довіри з 2018 р., постійного місця проживання не має. Просила звільнити [PERSON] від відповідальності за виконання обов`язків з утримання матері [PERSON] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.07.2020 року відкрито провадження по справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив не надав. У судовому засіданні були досліджені письмові докази, які надійшли під час розгляду справи: [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки [PERSON] має склад сім`ї - сина [PERSON] , який не мешкає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої медичної документації, [PERSON] є інвалідом ІІ групи, стан здоров`я дозволяє знаходитись в домі-інтернаті загального типу та потребує постійного стороннього догляду. [PERSON] отримує пенсію у розмірі станом на січень 2020 р. 1649,91 грн. [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, у зв`язку з чим йому показана легка підсобна праця. Перебуває на обліку ВІЛ/СНІД у кабінеті довіри з 2018 р. Як вбачається з повідомлення Департаменту соціального захисту населення Донецької державної адміністрації, питання щодо влаштування на безоплатній основі [PERSON] до інтернатного закладу області може бути розглянуто у разі звільнення [PERSON] в судовому порядку щодо обов`язків по утриманню або на платній основі при надходженні відповідних документів згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 КонституціїУкраїни. Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Обов`язок утримувати батьків включає: сплату аліментів; участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Як встановлено судом, позивач просить звільнити її сина від відповідальності за виконання обов`язку з її утримання, проте доказів того, що на відповідача в судовому порядку було покладено такий обов`язок, не надано. Крім того, із позовом про звільнення від обов`язків повинна звертатися та особа, на яку покладено такий обов`язок, чи її представник. Позивачем передчасно заявлено вимогу до відповідача про звільненні від відповідальності за виконання обов`язків з тримання матері. Таким чином, позивачем невірно обраний спосіб захисту свого права, оскільки судом не встановлені спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу утримання матері, тому позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством, а саме - звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання матері, оскільки, відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed