Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Київського міського центру зайнятості кошти у розмірі - 4 860 грн. 62 коп. Обгрунтовуючи вимоги тим, що з 19.11.2014 року по 03.04.2015 року та з 16.04.2015 року по 07.07.2015 року в Київському міському центрі зайнятості перебувала на обліку [PERSON], яка звернувшись із заявою від 19.11.2014 року, просила надати статус безробітного, оскільки не мала постійного або тимчасового заробітку, зокрема зазначила, що вона не є суб'єктом підприємницької діяльності. Наказом Київського міського центру зайнятості від 07.07.2015 року їй було припинено реєстрацію як безробітної у зв'язку з встановленням факту подання недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання статусу безробітного, призначення виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття. Позивач зазначає, що відповідач, не повідомляючи Київський міський центр зайнятості, що на момент звернення із заявою про надання статусу безробітного, вона являлась суб'єктом підприємницької діяльності, безпідставно отримувала соціальну допомогу по безробіттю у розмірі 2300,41 грн. Крім того, у зв'язку із проходженням відповідачем навчання за програмою «Менеджер зовнішньо-економічної діяльності з курсом іноземної мови», за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, було сплачено вартість такого навчання в сумі 2560,21 грн. Посилаючись на ч.ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», позивач просить стягнути з відповідача виплачене забезпечення та вартість наданих соціальних послуг, оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим. Представник позивача - Ярмолицька О.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Пояснила, що після проведення перевірки було встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, реєстрація припинення підприємницької діяльності відповідача вчинена лише 07.07.2015 року. Тобто, на момент звернення до центру зайнятості - 19.11.2014 року відповідач була зареєстрована як фізична особа підприємець, отже не мала права отримання статусу безробітного та соціальної допомоги по безробіттю. Відповідач свідомо приховала інформацію про те, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, що призвело до безпідставного надання їй статусу безробітного, незаконного отримання допомоги по безробіттю у розмірі 2300,41 грн. та витрат на проходження навчання у розмірі 2560,21 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав наведених в письмових запереченнях. Зокрема зазначила, що дійсно була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності з 17.10.2002 року, однак 24.12.2002 року з метою припинення підприємницької діяльності, вона подала до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва відповідну заяву та з того часу не подавала звітності, не вела діяльності і не отримувала доходів від підприємницької діяльності. Жодних повідомлень, пов'язаних із підприємницькою діяльністю від Державної податкової інспекції також не надходило, а тому вона вважала, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, а отже вказала у заяві про надання статусу безробітного від 29 листопада 2014 року, що є безробітною, не являється суб'єктом підприємницької діяльності та ніякого доходу не має. Проте, після того, як їй випадково стало відомо, що її підприємницька діяльність не припинена в установленому законом порядку, вона повторно звернулась до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва із відповідною заявою для завершення процедури ліквідації статусу фізичної особи-підприємця та 07.07.2015 року було припинено її підприємницьку діяльність. На думку відповідача, вона діяла в межах законодавства України та законно отримувала допомогу по безробіттю, а позивач не провів належної перевірки документів, які подавались при реєстрації заяв про надання статусу безробітної. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.11.2014 року та 16.04.2015 року відповідач [PERSON] зверталась до Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві із заявами, в яких просила зареєструвати її як безробітну відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та призначити виплату допомоги по безробіттю у розмірі передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У вказаних заявах [PERSON] зазначила, що пенсію на пільгових умовах та за вислугу років вона не отримує, не є суб'єктом підприємницької діяльності, не отримує заробітку або інших передбачених законодавством доходів, компенсації, не є фермером чи членом фермерського господарства, не навчається на денній формі навчання (а.с. 3-4). Як убачається із Витягу з наказів про прийняття рішення по особі: [PERSON] ПК №026615041600001, наказом Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 16 квітня 2015 року №НТ150416 [PERSON] поновлено статус безробітної та поновлено допомогу по безробіттю з 16.04.2015 року по 03.12.2015 року. Наказом від 07.07.2015 року №НТ150707, [PERSON] припинено виплату допомоги по безробіттю з 07.07.2015 року у зв'язку з призначенням виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості та припинено реєстрацію як безробітної (а.с. 5). Згідно довідки-розрахунку від 31.07.2015 року №3839-05/24 Дніпровського районного центру зайнятості, сума коштів яка підлягає поверненню [PERSON] отриманих в якості допомоги по безробіттю, складає 2300,41 грн. (а.с. 8). Відповідно до листа Київського міського центру зайнятості від 14.07.2015 року №07-7180, вартість навчання [PERSON] у НПУ ім. М.П.Драгоманова за навчальною програмою «Менеджер зовнішньо-економічної діяльності з курсом іноземної мови» згідно додаткового договору №603 від 28.11.2014 року за період з 08.12.2014 року по 05.03.2015 року складає 2560,21 грн. (а.с. 9). Наказом Дніпровського районного центру зайнятості від 08.07.2015 року №346 доручено направити листа [PERSON] для добровільного повернення коштів виплачених в якості допомоги по безробіттю (а.с. 10). Вказаний лист адресований [PERSON] повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с. 11-12). Позивач в обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач в період отримання допомоги по безробіттю була зареєстрована, як суб'єкт підприємницької діяльності та приховала дану обставинну, що призвело до неправомірного нарахування допомоги по безробіттю у сумі 2300,41 грн. та сплати за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного страхування України вартості навчання відповідача у розмірі 2560,21 грн. Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов'язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, за цивільно-правовим договором, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців, а також добровільності такого страхування громадянами України, які працюють за межами України, членами особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. До зайнятого населення також належать: непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, інвалідом I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства; батьки - вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства; особа, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за ним відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про безробіття населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. За даними довідки ДПІ у Дніпровському районі ГУДФС України у м. Києві від 15.07.2015 року №7862/с/[NUMBER] [PERSON] отримала дохід від підприємницької діяльності за період з 01.11.2002 року по 31.12.2002 року у розмірі 285,00 грн. З 01.01.2003 року до ДПІ у Дніпровському районі ГУДФС України у м. Києві звітність не надходила (а.с. 38). Згідно листа ДПІ у Дніпровському районі ГУДФС України у м. Києві від 14.01.2003 року [PERSON] повідомлена, що її заява про скасування державної реєстрації від 24.12.2002 року прийнята до відома, однак необхідно подавати податкову звітність згідно чинного законодавства до остаточного виключення з Реєстру суб'єктів підприємницької діяльності (а.с. 39). За ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку встановленому законом. За змістом ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Таким чином, Державна реєстрація засвідчує факт набуття або позбавлення статусу підприємця, а отже його право на зайняття підприємницькою діяльністю. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] 01.01.2003 року доходів від підприємницької діяльності не отримувала, звітності не подавала, підприємницьку діяльність у зв'язку із чим на момент звернення із заявою про надання їй статусу безробітної вважала припиненою, а тому вказала про це у заявах від 19.11.2014 року та від 16.04.2015 року при зверненні до Київського міського центру зайнятості. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. За положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приймаючи до уваги пояснення відповідача, які узгоджуються із дослідженими у справі доказами, враховуючи, що її доводи не спростовані позивачем у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність умислу у діях [PERSON] на момент звернення до позивача із заявами про надання їй статусу безробітної та здійснення відповідних виплат, умисного невиконання своїх обов'язків та зловживання ними, як єдиної та обов'язкової умови передбаченої ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» для стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг, на що позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог. З огляду на означене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Київського міського центру зайнятості щодо стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 4860 грн. 62 коп. задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed