Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 15 038 (п`ятнадцять тисяч тридцять вісім) гривень 76 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено безвідсотковий договір позики на суму 300 доларів США на строк до 01 грудня 2018 року. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою від 24 жовтня 2018 року. Зазначає, що 11 січня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено ще один безвідсотковий договір позики на суму 300 доларів США на строк до 01 лютого 2019 року. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою від 11 січня 2019 року. Згідно останнього договору, 25 лютого 2019 року відповідач повернула 70 доларів США, тому борг згідно договору позики від 11 січня 2019 року становить 230 доларів США. Додає, що на момент подачі позову згідно довідки, отриманої з офіційного сайту Національного Банку України, курс гривні щодо долара США становить 27,3474 грн. за один долар, відповідно борг відповідача по договору позики від 24 жовтня 2018 року становить 8 204 грн. 22 коп., по договору позики від 11 січня 2019 року становить 6 412 грн. 42 коп. Крім того, вказує на те, що згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням три процента річних від простроченої суми, а відтак, просить стягнути з відповідача 422 грн. 12 коп. Зазначає, що у визначені у розписках терміни відповідач кошти не повернула, на звернення позивача не реагує. Невиконання зобов`язання порушує права позивача, а тому вона змушена звернутись із позовом до суду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвала суду скерована відповідачу за зареєстрованим місцем проживання (згідно відомостей ГУ ДМС України у Львівській області (а.с.14) та за місцем проживання, вказаним у позовній заяві (а.с.18,25). На веб-сторінці Залізничного районного суду м. Львова в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України було розміщено оголошення, яким суд повідомив відповідача про те, що у провадженні суду перебуває дана справа та роз`яснено зміст ст. 178, 193 ЦПК України (а.с.23,24,29,30). Позивач у судове засідання не з`явилася. Належно повідомлена про місце, дату та час розгляду справи. Представник позивача у в судовому засіданні вказала, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, про час, дату, місце судового розгляду повідомлялася належним чином,за зареєстрованим місцем проживання, та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відзиву на позов не подала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подала відзиву і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши зібрані по справі докази, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Положеннями ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається із представлених позивачем розписок (оригінали яких були надані представником позивача для огляду у судовому засіданні), 24 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики на суму 300 доларів США (а.с.3), що еквівалентно 8204,22 грн. за курсом НБУ станом на 17.08.2020 року (а.с.4,5), на строк до 01 грудня 2018 року. 11 січня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено ще один договір позики на суму 300 доларів США на строк до 11 лютого 2019 року. 25 лютого 2019 року відповідач повернула 70 доларів США, тому борг згідно договору позики від 11 січня 2019 року становить 230 доларів США (а.с.3) (еквівалент 6289,90 грн. за курсом НБУ станом на 17.08.2020 року). Таким чином, загальна сума боргу за договорами позики від 24 жовтня 2018 року та 11 січня 2019 року, становить 530 доларів США. На підтвердження свого стану здоров`я позивач подала виписки із медичної карти (а.с.6-8), довідку та посвідчення про надання групи інвалідності (а.с.9, 10). Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи із змісту статей 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Враховуючи ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно із якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд не бере до уваги доводів позивача про те, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення коштів, оскільки доказів, які б підтверджували даний факт суду не представлено. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми 8204.22 грн., що складає 422.12 грн.; від простроченої суми 6289.90 грн., що складає 122.52 грн., представивши відповідні розрахунки (а.с. 1). З огляду на положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректним, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум є підставними і підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінали розписок знаходяться у позивача, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договорами позики відсутні, суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 8626.34 грн. заборгованості за договорами позики від 24.10.2018 року, з яких 8204.22 грн. - сума позики і 422.12 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 6412.42 грн. заборгованості за договором позики від 11.01.2019 року, з яких 6289.90 грн. - сума позики і 122.52 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved