Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд: - визнати недійсним Договір іпотеки № 533/І-Н від 17 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5310, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» - припинити іпотеку в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки № 533/1-Н від 17 жовтня 2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5310, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] - зняти заборони відчуження домоволодіння та земельної ділянки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладені на домоволодіння та земельну ділянку, розташованих за адресою: [ADDRESS], на підставі договору іпотеки № 533/1-Н від 17 жовтня 2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5310, що укладений між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 17 жовтня 2006 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», було укладено Договір іпотеки № 533/1-Н, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5310. Цього ж дня, 17 жовтня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 5311 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 8/2006/840-К/533-Н від 17 жовтня 2006 р., укладеного [PERSON] з ПАТ «КБ «Надра». Предметом іпотеки є домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 304,6 кв.м., що стане власністю [PERSON] (іпотекодавець, як сторона в договорі іпотеки) в майбутньому, та земельна ділянка площею 1000,00 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], що також стане власністю [PERSON] в майбутньому. Підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач зазначає відсутність необхідного обсягу у нього цивільної правоздатності при укладанні договору іпотеки, що є порушенням ст. 5 Закону України «Про іпотеку». На момент укладання договору іпотеки право власності позивача не було зареєстровано згідно ст. 182 ЦК України, проте нотаріусом при посвідченні договору іпотеки, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не було витребувано. Позивач зазначив, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Позивач зазначає, що розділом «визначення термінів» договору іпотеки визначено, «що домоволодіння, стане власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Римською А.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 17 жовтня 2006 року за реєстровим № 5308, та земельна ділянка, стане власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Римською А.В., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, 17 жовтня 2006 року за реєстровим № 5309», а п. 2.1.2. договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2006 року, тобто, на думку позивача, один пункт договору іпотеки суперечить іншому. Згідно п.п. 2.1.2, 2.1.3. договору іпотеки, іпотекодавець гарантує, що на дату укладення цього договору предмет іпотеки є його власністю, вільний від застав та інших обмежень. Ще однією підставою для визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначає недотримання ПАТ «КБ «Надра» вимог ст. 18 Закону України «Про іпотеку» стосовно обов'язку визначення в договорі іпотеки істотних умов для такого договору, та які в укладеному договорі іпотеки не зазначені. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства України, що надає підстави для визнання його недійсним. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17 жовтня 2006 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», було укладено Договір іпотеки № 533/1-Н, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5310. Цього ж дня, 17 жовтня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 5311 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 8/2006/840-К/533-Н від 17 жовтня 2006 р., укладеного [PERSON] з ПАТ «КБ «Надра». Предметом іпотеки є домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 304,6 кв.м., що стане власністю [PERSON] в майбутньому, та земельна ділянка площею 1000,00 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], що також стане власністю [PERSON] в майбутньому. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] з кадастровим [NUMBER], площею 0,1000 га належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 жовтня 2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5309. Продаж зазначеної земельної ділянки позивачу здійснено за 106 600,00 (сто шість тисяч шістсот) гривень, з яких суму в розмірі 11 160,00 гривень (одинадцять тисяч сто шістдесят) гривень позивач сплатив за рахунок власних коштів, а суму в розмірі 93 440,00 (дев'яносто три тисячі чотириста сорок) гривень за рахунок кредитних коштів, отриманих в ВАТ КБ «Надра» (п.2.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки). Також судом встановлено, що домоволодіння, яке є предметом іпотеки, та розташоване за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння від 17 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. за реєстровим № 5308. Продаж домоволодіння здійснено 954 780,00 (дев'ятсот п'ятдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят) гривень, з яких суму в розмірі 95 478,00 (дев'яносто п'ять тисяч чотириста сімдесят вісім) гривень сплачено позивачем за рахунок власних коштів, а суму в розмірі 859 302,00 (вісімсот п'ятдесят дев'ять тисяч триста дві) гривень за рахунок кредитних коштів, отриманих в АІКБ «УкрСиббанк». Відповідно до ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України (у редакції до 01 січня 2013 року) договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно ч.1,ч.2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно п. 38 розділу 3 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р., із змінами станом на 15.08.2005 року, договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлювального документа. Згідно ч.4 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Аналізуючи п.1.2. кредитного договору № 8/2006/840-К/533-Н від 17 жовтня 2006 р., згідно якого метою кредитування є споживчі цілі, а також враховуючи вищезазначені відомості, які містять договори купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння стосовно розрахунків за дане нерухоме майно, приймаючи до уваги пояснення позивача, що в зв'язку з його юридичною необізнаністю, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на домоволодіння та земельну ділянку, які є предметом іпотеки при укладанні договору іпотеки ним не надавалося, оскільки їх не існувало, а нотаріусом при посвідченні договору іпотеки їх не було витребувано, суд дійшов висновку, що позивач не володів належним обсягом цивільної правоздатності для укладання договору іпотеки, тому позовні вимоги в даній частині позову підлягають задоволенню. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.ст. 3-4 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003 р., в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно п.2-3 ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» до істотних умов іпотечного договору відноситься зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, у забезпечення якого встановлюється іпотека. До істотних умов іпотечного договору відноситься опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. Ч.2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Судом встановлено, що договір іпотеки не містить належного опису предмета іпотеки, достатнього для його повної та належної ідентифікації, а також відсутні відомості про цільове призначення земельної ділянки та її кадастровий номер. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання правочину недійсним, суд має встановити недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину. Згідно до вимог ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved