Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки після уточнення просив суд визнати реконструйований одноповерховий житловий будинок за адресою [ADDRESS] спільною частковою власністю громадян [PERSON] та [PERSON], виділити частку із майна реконструйованого будинку, визначити ринкову вартість реконструйованого будинку, залишити у його користуванні прибудову до одноповерхового житлового будинку, установити порядок користування земельною ділянкою між громадянами. Посилався на те, що у 1987 році передчасно у віці 47 років помер його батько [PERSON]. За згодою матері, відповідачки по справі, він разом із дружиною прибудував велику прибудову до батьківського будинку. Він особисто з дружиною заливав фундамент, будував стіни та перекривав дах. Прибудова до будинку має окремий вхід. Покійний батько, дружина та він в прибудові поштукатурили стіни, залили підлогу, він з дружиною повністю обшив дах прибудови, а дах перекрив шифером. Особисто проклав у прибудові проводку. До цього часу прибудова не має юридичного статусу у ній ні хто не проживає. Після смерті батька відповідачка не надала інформацію державному нотаріусу про те, що після смерті батька він має право на спадщину. В даний час він разом з дружиною та сином проживає у гуртожитку, часто хворіє і заробити на інше житло не може. Відповідачка весь час запевняла його про те, що він та його син, її онук можемо не переживати, що вона не оформляє спадщину і він та його син будуть проживати у прибудові. Не зважаючи на це відповідачка оформила право на спадщину 1 грудня 1998 року, державний нотаріус при оформленні спадщини не врахував прибудову, яку він побудував за свої кошти, та те що прибудова не була оформленою юридично. В зв'язку з чим просив суд задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити з підстав визначених у ньому. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали заперечували проти їх задоволення, так як на підставі свідоцтва про право на спадщину їй належить житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований. Позивач по справі вигадує про здійснення ним прибудови до будинку, так як він лише допомагав її другому чоловікові [PERSON] зробити капітальний ремонт кухні років 16-17 тому. Ремонт у будинку її син, позивач по справі та його дружина не робили, хоча і проживали у ньому. У 2000 році він отримав квартиру у м. Южному і до цих пір там проживає, до неї син не навідується. Вважала, що з питань порушених у позові позивачем пропущені терміни позовної давності, просила суд їх застосувати при розгляді справи та відмовити у задоволенні позову. Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Судовим розглядом справи встановлено, що 01.12.1998 року Комінтернівською державною нотаріальною конторою Одеської видано на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (а.с.24, 64). В подальшому [PERSON] оформила право на земельну ділянку площею 0,085 га під житловим будинком, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ЯА № 362579, виданого на підставі рішення Новодофінівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 10 червня 2004 року №167-ІІІ, 12 сесії 3 скликання (а.с.18). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено, а судовим розглядом справи не встановлено, що саме добудував позивач; за які кошти та якими матеріалами; яким чином суд мав визначити ринкову вартість будинку, виділити частку із майна реконструйованого одноповерхового будинку та установити порядок користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставини, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочку, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 183 ЦК України, визначенні поняття подільних та неподільних речей. Подільною річчю є річ, яку можна поділити без втрати цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Поняття головної речі і її приналежності визначені нормами ст. 186 ЦК України, відповідно до якої річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 188 ЦК України визначено поняття складних речей, відповідно до якої якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лишу у випадках і в порядку, встановлених законом. Відмовляючи в задоволенні вимог позивачки суд виходив з того, що відповідно ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лишу у випадках і в порядку встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги показання свідків, оскільки їх свідчення не стосуються предмету доказування за позовом. Відмовляючи у задоволенні позову суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що його мати, відповідачка по справі, скрила від нотаріуса його право на спадщину, оскільки за нормами ст. 549 ЦК УРСР, діючими на час відкриття спадщини, це не є обов'язком іншого спадкодавця, або нотаріуса. За нормами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, відповідно ст. 41 Конституції України, ст. ст. 182, 257, 316, 319, 321, 331 ЦК України, ст. ст. 549 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed