Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання окремої частини правочину недійсним. Зазначав, що він разом із своїм братом [PERSON] [INFO] р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою державною нотаріальною конторою м. Києва за № 3-872, набули у спільну власність в рівних долях п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 96,50 кв.м.. Вказав, що відповідачка, яка була на той час йому дружиною, запропонувала йому розрахуватися їх спільними грошовими коштами у сумі 39 300 грн. із третьою особою за 1/2 частину квартири та оформити правочин купівлі-продажу квартири на її ім'я. Свої дії відповідачка мотивувала тим, що за позивачем, як за її законним чоловіком, у будь-якому разі, залишається 1/2 частина квартири і вона ніколи не буде претендувати на цю половину. При цьому, третя особа, отримавши повну суму у розмірі 39 300 грн. не буде претендувати на свою частку у спадковій квартирі. Не маючи спеціальних юридичних знань, цілком і повністю довіряючи відповідачці, як своїй дружині, з метою залишення квартири у сім'ї, недопущення її поділу та із бажання розрахуватися із братом [PERSON] за його долю у спадковій квартирі, позивач із третьою особою продали квартиру відповідачу за суму у розмірі 39300 грн., про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 13.03.2003 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим у реєстрі за №455. Суму у розмірі 39300 грн. отримав [PERSON] повністю, як компенсацію за належну йому частину спадкової Квартири. У позові зазначив, що він залишився проживати із відповідачем однією сім'єю у квартирі, маючи тверде переконання, що він володіє частиною квартири на праві спільної сумісної власності. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.07.2012 р. шлюб між сторонами розірвано. Звернувся до Подільського районного суду із позовною заявою до відповідачки про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте відповідачка звернулася до нього із зустрічним позовом про визнання права приватної власності на квартиру. Ознайомившись 27.03.2013 р. із зустрічним позовом, дізнався, що відповідачка обманним шляхом, зловживаючи його довірою та правовою необізнаністю, використовуючи його хворобливий фізичний (інвалід з дитинства) і нестабільний психічний та емоційний стан після втрати батьків, скрила наявність істотних обставин, які б могли перешкодити вчиненню правочину купівлі-продажу квартири, а саме: на час укладання правочину відповідачка скрила від позивача ринкову вартість квартири; скрила від нього свої наміри заволодіти квартирою повністю за невеличку суму коштів, що не відповідає її ринковій вартості; позивач не отримав кошти в натурі за свою 1/2 частину квартири і зараз може бути позбавлений і самої частки цієї Квартирі. Зазначив, що він є інвалідом другої групи, в нього цукровий діабет 1 типу з дитинства, є інсулінозалежним, постійно потребує 4 ін'єкції інсуліну в день, перебуваючи у важкому емоційному стані після смерті батьків, на момент вчинення вищезгаданого правочину, не міг повністю надавати оцінку своїм діям чи передбачити можливі наслідки своїх дій, він цілком покладався на поради своєї дружини (відповідача), довіряв їй та не міг припустити думки щодо можливого обману з її боку. Посилаючись на вищевикладені обставини та на ст. ст. 230, 235 ЦК України, просив визнати договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 13.03.2003 р., посвідчений Кударенко В.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим у реєстрі за № 455 у частині продажу [PERSON] належної йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою державною нотаріальною конторою м. Києва [INFO] р. за реєстраційним номером № 3-872, недійсним, і визнати за ним право приватної власності на цю частину. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідачка позов не визнала, у письмових запереченнях навела наступні підстави. Дійсно 13 березня 2003 року придбала спірну квартиру у свого чоловіка та його брата. Ця квартира придбана на особисті кошти, отримані від продажу попередньої двокімнатної квартири по [ADDRESS], яку отримала скориставшись правом на приватизацію житла. Тому доводи позивача є неправдивими, що квартира придбана за спільні кошти з позивачем. Навесні 2003 року подружні відносини з позивачем були припинені, тому рішення про продаж спірної квартири приймалось за відсутності її участі. [PERSON] та [PERSON] хотіли отримати кошти від продажу квартири та давали оголошення в газету про продаж спірної квартири. Також відсутні докази, що [PERSON] та [PERSON] не розуміли значення своїх дій, вони є дорослими та психічно здоровими особами. У запереченнях відповідачка вказала, що на початку березня 2003 року майже одночасно були укладені два договори: 12.03.2003 року договір купівлі-продажу власної квартири [ADDRESS], а на наступний день 13.03.2003 року договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] Крім того, просила застосувати позовну давність, оскільки строк позовної давності почався з 13 березня 2003 року. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 11 липня 1998 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, реєстраційний номер № 466.(а.с. 9) 13 березня 2003 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири № [ADDRESS] загальною площею 96, 50 кв.м., посвідчений Приватним нотаріусом Київсбкого міського нотаріального округу Кударенко В.М., реєстраційний номер № 457. За умовами даного договору [PERSON] та [PERSON] продали, а відповідачка купила вищезазначену квартиру за 39 300 грн. (а.с. 10) Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У ч. 3 ст. 203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири та пояснень сторін всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України були дотримані при укладенні договору, з умовами договору сторони були згодні, про що свідчить їх підпис на договорі. Згідно умов договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на договору. При цьому ціна квартири (суму за яку було продано квартиру) було зазначенено у вищезазначеному договорі купівлі-продажу. Як вбачається з матеріалів справи, що ціна квартири, яка зазначена у договорі, відповідає інвентаризаційній оцінці відчужуваної квартири згідно довідки -характеристики Київського міського БТІ від 15 січня 2003 року. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири з боку відповідачки існувало свідоме приховування ціни, за яку купує спірну квартиру і такими діями відповідачки позивача було введено в оману, [PERSON] не надано, що є його процесуальним обов'язком. Доводи позивача про введення його в оману відповідачем під час укладання оспорюваного договору спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Уточнивши позовні вимоги, позивач також посилався на ст. 235 ЦК України, а саме що даний правочин був вчинений для приховання іншого правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Однак, позивач не довів суду вищезазначені обставини, не надав належних доказів, не вказав, який саме інший правочин був прихований відповідачами при укладенні договору купівлі-продажу квартири. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Як вбачається з договору, позовних вимог та пояснень самого позивача, позивач мав намір на укладення саме договору купівлі-продажу, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Крім того, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач знав про існування договору, оскільки позивач при укладенні договору 13 березня 2003 року отримав свій екземпляр договору. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач просила застосування наслідків спливу строку позовної давності Договір купівлі-продажу квартири був укладений 13 березня 2003 року, а до суду позивач звернувся 05 квітня 2013 року, тобто ним пропущено встановлений трирічний строк позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Згідно вимог ст. ст. 57-60 позивач та його представник не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 202, 203, 215, 230, 235, 257 ЦК України, ст. ст. 3, 4,10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed