Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

позивач звернувся з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав та предмету позову просить визнати нікчемним договір оренди земельної ділянки, укладений між ТОВ «АФ ім. Горького» та [PERSON], площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13серпня 1999 року Миколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 110331, зареєстрованого в реєстрі за № 946 та скасувати державну реєстрацію договору оренди землі, зареєстрованого Новомосковським райвідділом ДРФ ЦАЗК, про що в книзі записів реєстрації договорів оренди землі за № 04-09-126-05077 вчинено запис 13 листопада 2009 року. В обґрунтування позову із посиланням на ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.638, ч.2ст.792 ЦК України зазначає, що на підставі дублікату заповіту, посвідченого секретарем виконкому Миколаївської сільської ради 12 січня 1993 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1, виданого секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради 24 квітня 2009 року за р. № 18, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла 07 листопада 2008 року, є позивач - [PERSON] 1/2 частка та [PERSON], яка зареєстрована в [INFO] 1/2 частка. 19 вересня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] Новомосковської районної державної нотаріальної контори на ім'я позивача видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з: 1/2 частини земельної ділянки площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13 серпня 1999 року Миколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 110331 зареєстроване в реєстрі за № 945. 19 вересня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] Новомосковської районної державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з: 1/2 частини земельної ділянки площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13 серпня 1999 року Миколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 110331, зареєстроване в реєстрі за № 946. Позивачу стало відомо, що по вищезазначеній земельній ділянці нібито у 2009 році укладений договір оренди між ТОВ «АФ ім. Горького» та [PERSON]. Позивач вважає, що у вищевказаному договорі сфальсифікований підпис [PERSON], так як даний договір оренди земельної ділянки не міг бути підписаним у 2009 році спадкодавцем [PERSON], так як вона померла 07 листопада 2008 року. 03 жовтня 2016 року позивач звернувся до директора ТОВ «АФ ім. Горького» [PERSON] з письмовою заявою, в якій просив не обробляти зазначену земельну ділянку в зв'язку з відсутністю договору оренди на земельний пай. Але відповіді на заяву від ТОВ «АФ ім. Горького» не отримав, а на прохання ознайомитися з договором оренди земельної ділянки, який існує на даний час, позивачу відмовили і запропонували звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача уточнений позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судові засідання 10 квітня 2017 року, 11 травня 2017 року не з`явився. Двічі надав заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в інших судових процесах. Надав заперечення проти позову, в яких просив відмовити в позові. Вказав, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою, доводи позивача будуються на припущеннях та нічим не підтверджені, а самі позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. Так, 11 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Горького» (код ЄДРПОУ 30094098) (Орендар) та [PERSON] (код ІПН [NUMBER]) (Орендодавець) укладено Договір № 5/М оренди земельної ділянки. Також, на виконання своїх намірів, Орендодавцем та Орендарем були погоджені порядок, умови та строки оплати, шляхом укладення Протоколу про погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати. Крім того, між сторонами підписаний [PERSON] приймання-передачі земельної ділянки від 11 березня 2008 року, що є невід'ємною частиною Договору. Спірний Договір був належним чином зареєстрований Новомосковським райвідділом ДРФ ЦДЗК про що в книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04-09-126-05077 від 13 листопада 2009 року. Право власності на земельну ділянку Орендодавцем підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю ІІІ-ДП 095902 виданим 13 серпня 1999 року. Твердження позивача про укладання Договору в 2009 році не відповідає дійсності та заперечується відповідачем, оскільки відповідачем надано копію договору оренди. Вказує, що позивачу на його звернення надано відповідь від 10 жовтня 2016 року № 287. Представником Орендодавця [PERSON] отримувалася орендна плата в натуральній формі за договором в 2008-2009 роках, що свідчить про обізнаність позивача про наявність договору. Зазначає, що позивач неправомірно змінив предмет та підстави позову. Відповідач по справі своїм клопотанням надав до матеріалів справи копію договору № 5/М оренди земельної ділянки від 11 березня 2008 року, а відтак твердження Позивача про відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки є безпідставною та такою, що ґрунтується на припущеннях та спростовується наявними в матеріалах справи документами. Повторна неявка представника відповідача до судового засідання, у відповідності до ст.169 ЦПК України, не є підставою для відкладення розгляду справи, внаслідок чого суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача. Від третьої особи - Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Проти задоволення позову представник третьої особи не заперечив. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилася, поважних підстав неявки не повідомила. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13 серпня 1999 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. 07 листопада 2008 року [PERSON] померла /а.с.10/. 19 вересня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] Новомосковської районної державної нотаріальної контори на ім'я позивача видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з: 1/2 частини земельної ділянки площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13 серпня 1999 року Миколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 110331, зареєстроване в реєстрі за № 945 /а.с.4, 13/. 19 вересня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] Новомосковської районної державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з: 1/2 частини земельної ділянки площею 3,6600 (рілля 3,6600 га), кадастровий номер 1223284000:02:009:0403, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 095902, виданого 13 серпня 1999 року Миколаївською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 110331, зареєстроване в реєстрі за № 946 /а.с.5, 12/. Згідно з відповіддю Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року № 99-406-99.8-2210/2-16, за даними Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 1223284000:02:009:0403, що перебуває у власності [PERSON] відповідно до державного акта серії III-ДП № 095902 від 13 серпня 1999 року перебуває в оренді згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма ім. Горького». Договір оренди зареєстровано за № 040912605077 від 13 листопада 2009 року. Строк дії договору - 10 років /а.с.22/. 03 жовтня 2016 року позивач звернувся до директора ТОВ «АФ ім. Горького» [PERSON] з письмовою заявою, в якій просив не обробляти зазначену земельну ділянку в зв'язку з відсутністю договору оренди на земельний пай /а.с.11/. 16 жовтня 2016 року відповідачем на адресу позивача складено відповідь на заяву, у відповідності до якої позивача повідомлено, що договір оренди між відповідачем та спадкодавцем укладено 11 березня 2008 року, а представником позивача отримано орендну плату за договором оренди в 2008-2009 роках /а.с.58/. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені особи. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ч. 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» порушення вимог статті 4, так само як і недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, є підставою для визнання договору недійсним. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Як передбачено ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ч.1 ст.215 ЦК України визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що спадкодавцем не підписано договір оренди з відповідачем, оскільки договір, складений у 2009 році, тобто після смерті спадкодавця та зареєстровано 13 листопада 2009 року. Так, за ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження позиції щодо укладання договору спадкодавцем відповідачем надано копії: договору оренди земельної ділянки № 5/М від 11 березня 2008 року /а.с.52-53/, протоколу про погодження порядку, умов та строків сплати орендної плати /а.с.54/, акту приймання передачі земельної ділянки від 11 березня 2008 року /а.с.55/, які містять вказівку на підписання означених документів від імені орендодавця [PERSON] Водночас, на ухвалу суду щодо надання примірнику оригіналу договору відповідачем надано відповідь про те, що оригінал договору не зберігся /а.с.71/ та надано акт від 02 листопада 2016 року про нестачу договорів оренди, серед яких комісією у складі службових та посадових осіб відповідача виявлено нестачу договорів оренди, в тому числі і договору, укладеного із [PERSON] /а.с.72/. Також, на запит суду Управлінням Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області суду надано відповідь про відсутність оригіналу договору в управлінні. За ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст.57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. За таких обставин, встановити питання щодо укладання договору між спадкодавцем позивача та відповідачем з урахуванням лише копій договору не є можливим і відповідачем, на якого покладається обов`язок довести обставини щодо наявності укладеного договору даний обов`язок не виконано. Оскільки відповідачем не доведено належність доказів, які підтвердили б факт укладання договору оренди у письмовій формі, а сам договір оренди земельної ділянки відсутній, це є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, недійсний договір не породжує для його сторін прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення під час його документального оформлення. Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України, а відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Предметом доказування у даному спорі є факт укладання договору у формі, встановленій законом. При цьому, обов`язок з доведення перед судом факту укладання договору в належній формі, з урахуванням факту заперечення наявності такого договору у позивача покладається саме на відповідача. За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа). За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт). Відповідачем докази на спростування того факту, що ним були дотримані вказані вимоги законодавства щодо правових підстав користування земельною ділянкою ні в самостійному порядку, ні на запит суду не надано. Відтак правових підстав для користування відповідачем земельною ділянкою, належною позивачу та третій особі-2 суду не надано. Враховуючи те, що спірний Договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його державної реєстрації, він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18 грудня 2009 року, № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). За таких обставин, договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 13 листопада 2009 року, тобто після смерті власника земельної ділянки та орендодавця, який не був укладений сторонами в письмовій формі, повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки при його укладанні не додержано письмової форми, а домовленість сторін щодо оренди земельної ділянки досягнута в усній формі, що для договору оренди землі є нікчемною. Внаслідок викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому посилання відповідача на отримання представником позивача орендної плати за договором оренди не підтверджені матеріалами справи. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial