Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, посилаючись на те, що він у 1988 році був прийнятий на посаду дільничного лікаря-психіатра в Психіатричну лікарню № 7 міста Маріуполя, на якій працює до тепер. Вказує, що наказом № 70 головного лікаря Психіатричної лікарня № 7 від 10 липня 2014 року на позивача було накладене дисциплінарне стягнення з мотивування за грубе порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу без поважних причин, посилаючись на те, що 20 червня 2014 року з 8-00 год. до 11-00 год. позивач був відсутній без поважних причин на робочому місці. Не погоджуючись із вказаним наказом [PERSON] вказував, що попередив про відсутність на робочому місці через свою хворобу керівництво лікарні, з огляду на що у подальшому [PERSON] був виписаний лист непрацездатності від 20 червня 2014 року, котрий звільнив позивача від роботи, починаючи з 20 червня 2014 року по 4 липня 2014 року. Вказаний лист непрацездатності після виходу на роботу [PERSON] 7 липня 2014 року передав у відділ кадрів лікарні. Однак не зважаючи на це представники відповідача видали незаконний наказ про застосування до позивача дисциплінарного стягнення. Оскільки [PERSON] вважає, що ним не було допущено порушень трудової дисципліни, то оголошення позивачу догани вважає незаконним. На підставі переліченого за відсутності доведеності порушення трудової дисципліни зі свого боку [PERSON] просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 70 від 10 липня 2014 року про накладення на позивача дисціплінарного стягнення в вигляді догани. [PERSON] в судовому засіданні підтримуючи заявлені ним позовні вимоги вказував, що 19 червня 2014 року він перебував на похованні рідної особи, смерть якої він переживав хворобливо. 19 червня 2014 року перед похованням стан його здоров'я погіршився, тому він написав заяву [PERSON], яка його відпустила додому раніше на 1 годину. Після того, як пройшло поховання він відчував головний біль, вживав ліки, щоб покращити свій стан, тому лише під ранок наступного дня заснув. 20 червня 2014 року він прокинувся лише об 9-00 год. На підставі цього він зателефонував [PERSON], повідомивши останню, що він затримається вдома. Він зранку звернувся до лікарні, бо відчував себе дуже погано. Близька 10-00 год. він потрапив на роботу, бо в лікарні були черги. Він повідомив [PERSON] вже на роботі, що в нього дуже погане самопочуття, тому він буде йти на лікарняний. В лікарні він викликав до себе додому лікаря, [PERSON], яка його оглянула близька 12-00 год., якою було зафіксовано нетиповий тиск у позивача. Внаслідок обстеження йому було призначено лікування, бо він захворів. З 20 червня 2014 року до 4 липня 2014 року він перебував на лікарняному. 11 липня 2014 року йому була оголошена догана, яку він вважає повністю незаконною, бо він перебував на лікарняному з 20 червня 2014 року, до того ж того дня він був на роботі. Просив суд задовольнити позов повністю. Представники КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7 міста Маріуполя», Калугін І. В. та Веденєєва Н. С., заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог [PERSON], вказували, що згідно до графіку за червень 2014 року саме 20 червня 2014 року робочий час у [PERSON] був з 8-00 год. до 11-00 год., що складався з огляду диспансерних хворих у лікарні. Однак 20 червня 2014 року у вказані години позивач не з'явився на робочому місці, скоївши прогул, чим порушив складений графік та умови колективного договору. До 10-50 год. з [PERSON] керівництво лікарні не могло зв'язатись, тому [PERSON] було написано доповідну. Лише об 10-50 год. [PERSON] прибув на роботу, однак відмовився працювати, внаслідок чого [PERSON] було написано другу доповідну. Того ж дня було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці. Замість позивача прийом громадян проводила [PERSON] з медичною сестрою. Керівництвом лікарні було видано наказ про створення спеціальної комісії про розслідування обставин відсутності на робочому місці [PERSON], який вийшов на роботу 7 липня 2014 року. [PERSON] повідомив представників лікарні про перебування на лікарняному лише 23 червня 2014 року. Комісія виявила, що [PERSON] був відсутній на робочому місці з 8-00 год. по 11-00 год. без поважних причин. При цьому [PERSON] не забажав дати пояснення комісії із вказаного питання. Наказ про застосування догани було оголошено позивачу особисто. Просили відмовити у задоволенні позову [PERSON], бо наказ, який оскаржує позивач був винесений у відповідності до вимог закону. Суд, вислухавши сторін, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 147 Кодексу Законів про Працю України (далі за текстом рішення - КЗпП) за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. На підставі ст. 147-1 КЗпП дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно до ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За ст. 142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації на основі типових правил. На підставі Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року, встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства СРСР з питань, не врегульованих законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції України від 28 червня 1996 року та законам України. Згідно до п. 24 «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників та службовців підприємств, установ, організацій», затверджених Державним комітетом СРСР з праці та соціальних питань на підставі постанови від 20 липня 1984 року № 213, вбачається, що порушення трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, що тягне за собою застосування заходів дисциплінарного або громадського впливу, а також застосування інших заходів, передбачених діючим законодавством. На підставі переліченого суд зазначає, що обов'язковою ознакою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є наявність його вини при порушенні трудової дисципліни. Тому при наявності поважних причин невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов'язків порушення трудової дисципліни не тягне за собою дисциплінарне стягнення. З огляду на перелічені норми суд дійшов переконання, що порушення трудової дисципліни визначається, як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, а вина працівника, як ознака порушення трудової дисципліни, є необхідною умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Таким чином суд зазначає, що в разі потреби працівника звернутися за медичною допомогою в діях останнього не буде вини. Згідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Однак відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Суд зазначає, що перелічені норми аналогічним чином тлумачать правові наслідки перебування на лікарняному працівника при вирішення питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення. За матеріалами справи судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду лікаря-психіатра з 20 грудня 1988 року на підставі наказу від 15 грудня 1988 року, який до теперішнього часу працює на посаді дільничного лікаря психіатру в Маріупольській міській лікарні № 7, що підтверджується відповідною довідкою від 3 вересня 2014 року (а. с. 14, 17). Відповідно до витягу з колективного договору на 2012-2014 роки КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7 міста Маріуполя» вбачається, що за п. 3.6 чергування лікарів призначаються за графіком, затвердженим головним лікарем за узгодженням з профспілкою та під особистий розпис лікаря. При цьому за п. 3.7 вказаного колективного договору забороняється залишати роботу до приходу змінного робітника, а у випадку неявки робітник повідомляє про це старшому по роботі (заступнику головного лікаря з медичної частини, завідуючого відділенням, старшій медичній сестрі), який зобов'язаний прийняти міри до заміни змінника іншим робітником (а. с. 18-21). На підставі витягу з графіку праці співробітників диспансерного відділення, погодженого із профспілкою та затвердженого головним лікарем, на червень 2014 року вбачається, що [PERSON] 20 червня 2014 року повинен був чергувати з 8-00 год. до 11-00 год., що було повідомлено позивачу під розпис (а. с. 22). Відповідно до табелю обліку робочого часу за червень 2014 року та липень 2014 року вбачається, що [PERSON] з 20 червня 2014 року не працював до 7 липня 2014 року (а. с. 23, 24). Допитана у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON], вказувала, що [PERSON] не вийшов на роботу влітку в одну з п'ятниць. В той день зміна [PERSON] розпочиналась з 8-00 год. та була до 11-00 год. Вона та інші співробітники лікарні дзвонили позивачу, однак останній не відповідав на дзвінки. Внаслідок цього вона була вимушена вести прийом хворих за [PERSON] В той день об 10-50 год. [PERSON] з'явився у лікарні, однак нічого не повідомивши, пішов геть. На вимогу надати письмові пояснення та попередити головного лікаря позивач не реагував. Вже у наступний понеділок [PERSON] повідомив, що він на лікарняному. За доповідними від 20 червня 2014 року вбачається, що завідуюча диспансерним відділенням, [PERSON], вказувала, що позивач на роботу 20 червня 2014 року не вийшов, на телефоні дзвінки не відповідав, а з'явився лише об 10-50 год., не повідомивши причини неявки на роботу, після чого знову пішов з роботи, що також підтверджується пояснювальними [PERSON] та [PERSON] (а. с. 25, 26, 29, 30). За актом від 20 червня 2014 року вбачається, що [PERSON] був відсутній на робочому місці з 20 червня 2014 року та на телефонні дзвінки не відповідав (а. с. 27). Наказом від 20 червня 2014 року головного лікаря Маріупольської міської лікарні № 7 з 20 червня 2014 року була складена комісія для проведення службового розслідування по факту порушення [PERSON] трудової дисципліни (а. с. 28). На підставі повідомлення про перебування на лікарняному [PERSON] наказом від 23 червня 2014 року головного лікаря було продовжено строк роботи комісії з розслідування факту порушення трудової дисципліни лікарем [PERSON] до виходу позивача на роботу (а. с. 32). Відповідно до Листа непрацездатності, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги № 6 міста Маріуполя 20 червня 2014 року, вбачається, що [PERSON] був звільнений від роботи включно з 20 червня 2014 року по 4 липня 2014 року (а. с. 33). Згідно до відповіді Центру первинної медико-санітарної допомоги № 6 міста Маріуполя вбачається, що [PERSON] звернувся за наданням допомоги об 11-00 год., був обслугований на дому, на підставі чого останньому було виписано лист непрацездатності, що також підтверджується відповіддю зазначеної установи від 10 жовтня 2014 року (а. с. 35, 47). З карти-повідомлення вбачається, що 20 червня 2014 року [PERSON] звернувся за допомогою, якому того ж дня об 11-18 год. була надана допомога станцією швидкої медичної допомоги (а. с. 48). Відповідно до висновку комісії зі службового розслідування факту порушення трудового законодавства від 10 липня 2014 року вбачається, що 20 червня 2014 року [PERSON] повинен був відпрацювати 3 години (з 8-00 год. по 11-00 год.), однак з неповажних причин був відсутній на робочому місті 20 червня 2014 року з 8-00 год. до 11-00 год. (а. с. 38). На підставі Наказу від 10 липня 2014 року № 70 головного лікаря Маріупольської психіатричної лікарні № 7 було визначено, що відсутність [PERSON] 20 червня 2014 року з 8-00 год. до 11-00 год. є фактом прогулу останнього без поважних причин, на підставі чого за грубе порушення трудової дисципліни до [PERSON] було застосоване дисциплінарне стягнення в вигляді догани (а. с. 39). Однак з правомірністю такого висновку комісії та наказу головного лікаря від 10 липня 2014 року суд не може погодитись, оскільки провина [PERSON] не була встановлена ані результатами перевірки дотримання трудової дисципліни [PERSON], ані під час проведення судового розгляду справи за позовом останнього. Суд зауважує, що в судовому засіданні натомість було встановлено поважність неможливості [PERSON] виконувати свої трудові обовязки 20 червня 2014 року з 8-00 год. до 11-00 год., бо позивач починаючи з 20 червня 2014 року перебував на лікарняному, який рахується включно з того дня, з якого він був виписаний. Вказані обставини свідчать про непрацездатність [PERSON] 20 червня 2014 року та неможливість позивача вести прийом хворих у лікарні № 7 міста Маріуполя того дня, що свідчить про недотримання трудової дисципліни позивачем з об'єктивних та поважних причин. Окрім цього суд не може погодитись із посиланнями представників відповідача на те, що [PERSON] був відсутній на роботі з 8-00 год. по 11-00 год. (три годині безперервно), бо вказані обставини були спростовані під час вирішення спору по суті. Судом було встановлено, що [PERSON] перебував на роботі з 10-50 год., а допитана у судовому засіданні [PERSON] підтвердила факт того, що на момент явки [PERSON] на роботу хворих, які б очікували прийом лікаря [PERSON], були вже відсутні, тому суд вважає недоведеним факт безперервної відсутності на роботі [PERSON] протягом трьох годин підряд, чим спростовується факт прогулу останнього без поважних причин. Таким чином для застосовання представниками відповідача дисциплінарного стягнення [PERSON] в вигляді догани не було законних підстав. На підставі наведеного суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання наказу міської психіатрична лікарня № 7 міста Маріуполя № 70 від 10 липня 2014 року про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді догани незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Outcome: approved