Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з працював на ПАТ «ММК імені Ілліча» з 19 грудня 1967 року по 22 травня 2009 року, та йому представники відповідача не проводили виплату індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті, чим порушили трудові права позивача. На підставі переліченого рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 4 квітня 2014 року, яке набрало чинності 15 квітня 2014 року, було стягнуто з ПАТ «ММК імені Ілліча» на користь позивача борг з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті в сумі 1070,60 грн. Представники відповідача перерахували на банківський рахунок позивача суму 877,25 грн., відрахувавши з присуджених за рішенням суду сум обов'язкові платежі та збори. Таким чином позивач зауважує, що із ним на момент його звільнення не розрахувались по заробітній платі, тому вважає, що за період з 23 травня 2009 року по 10 червня 2014 року ПАТ «ММК імені Ілліча» повинен йому сплатити середній заробіток за затримку у розрахунку при звільненні у загальному розмірі 198635,40 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за його відсутності, при цьому наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні повністю підтримав доводи [PERSON] Додав, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не минув, вимоги [PERSON] співрозмірні тій сумі заробітної плати, що була стягнута за рішенням суду від 4 квітня 2014 року з підприємства-відповідача. Просив повністю задовольнити позов. Представник відповідача, ПАТ «ММК імені Ілліча», яка діє на підставі довіреності, Плотнікова К. О., у судовому засіданні посилалась на письмові заперечення, додаючи, що при ухваленні рішення суд повинен виходити з співрозмірності суми середнього заробітку за час затримки у виплаті до частки задоволених вимог [PERSON] за рішенням суду від 4 квітня 2014 року та частці, яку складає вказана сума, порівняно із нарахованою за цей період заробітною платою позивача. Просила суд відмовити у задоволенні позову. За наданими суду письмовими запереченнями представник ПАТ «ММК імені Ілліча», який діє на підставі довіреності, Біляк В. В., вказував, що позивач не довів обґрунтованість заявлених позовних вимог належними доказами. Також посилався на те, що відповідачем при звільненні позивача була повністю сплачена сума заробітної плати, тому вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку є необґрунтованими. При цьому посилався на те, що позивачем було пропущено строки звернення до суду із вказаним позовом, передбачені ст. 233 КЗпП України. Додавав також, що суд повинен врахувати суттєвість суми, яку просить стягнути позивач порівняно із тією сумою, яку на його користь було стягнуто за рішенням суду від 4 квітня 2014 року. На підставі переліченого просив відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши учасників процесу, які з'явились, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 20 лютого 2003 року по 22 травня 2009 року перебував у трудових відносинах із «ММК імені Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 4-7). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Конституційний Суд України рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 4 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ММК імені Ілліча» про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації за затримку в її виплаті за період з 1 березня 2003 року по 22 травня 2006 року в загальній сумі 1485,91 грн. були задоволені частково шляхом стягнення з ПАТ «ММК імені Ілліча» на користь [PERSON] боргу з індексації та компенсації за період з 1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року в загальній сумі 1070,60 грн., з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та зборів. Вказане судове рішення набрало чинності 15 квітня 2014 року (а. с. 8-10). За інформацією з рахунку [PERSON], відкритого в ПАТ «Дельта Банк», вбачається, що на рахунок позивача 20 травня 2014 року була нарахована сума в розмірі 877,25 грн. на виконання рішення суду від 4 квітня 2014 року (а. с. 11). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично розрахувався з [PERSON] на підставі рішення суду від 4 квітня 2014 року, виплативши належні при звільненні позивачу суми 20 травня 2014 року, про що той дізнався 10 червня 2014 року, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільнені для позивача не спливли, тому посилання представників відповідача на необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним по заробітній платі при його звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно до пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно до наданого суду представниками відповідача розрахунку середнього заробітку [PERSON] від 20 червня 2014 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача при восьмигодинному робочому дні за останні повні два місяці роботи (березень-квітень 2009 року) перед звільненням останнього складала 102,80 грн. (а. с. 30). Натомість у вказаному розрахунку зазначено, що [PERSON] у квітні 2009 року взагалі не працював. Згідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вбачається, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином суд встановив, що брати до уваги наданий представниками відповідача розрахунок середнього заробітку від 20 червня 2014 року, суд не має підстав за наявності відомостей про те, що [PERSON] було обраховано середній заробіток у порушення п. п. 2 та 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ № 100. При цьому в матеріалах справи маються відомості з Пенсійного Фонду України про застраховану особу, [PERSON], з яких вбачається, що «ММК імені Ілліча» за лютий 2009 року та березень 2009 року нарахував заробітну плату останньому в розмірах 1856,64 грн. та 3931,81 грн. відповідно (а. с. 12). До того ж з довідки ПАТ «ММК імені Ілліча», наданої [PERSON], вбачається, що в лютому 2009 року та в березні 2009 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 1856,64 грн. та 3931,81 грн. відповідно (а. с. 35). На підставі переліченого суд дійшов висновку про можливість узяти для обрахунку середньої заробітної плати [PERSON] відомості про його заробітну плату за лютий 2009 року та березень 2009 року, два останні повні місяці фактичної роботи [PERSON] перед звільненням. Відповідно до додатку до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 30 вересня 2008 року № 10338/0/14-08/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік» вбачається, що кількість робочих днів в лютому 2009 року становила 20 днів, а в березні 2009 року - 21 день відповідно. Таким чином, визначаючи середньоденну заробітну плату [PERSON], суд застосовує ділення заробітної плати позивача за лютий-березень 2009 року (1856,64 грн. + 3931,81 грн. = 5788,45 грн.) на число відпрацьованих ним робочих днів (20 днів + 21 день = 41 день). На підставі переліченого вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 141,18 грн. (5788,45 грн. / 41 день = 141,18 грн.) Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 23 травня 2009 року (час звільнення позивача) до 10 червня 2014 року (дати, коли позивач фактично дізнався про розрахунок із ним при звільненні) суд користується Листами Міністерства праці та соціальної політики України від 30 вересня 2008 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік», від 25 серпня 2009 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік», від 25 серпня 2010 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік», від 23 серпня 2011 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у розрахунку при звільненні [PERSON] за вказаний період, що становить 1266 днів. Таким чином шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів суд прийшов до висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку [PERSON] за час затримки у розрахунку із ним при звільненні становить 178733,88 грн. (1266 днів Х 141,18 грн. = 178733,88 грн.) При цьому при вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що в разі часткового задоволення позову працівника про стягнення належних йому від підприємства сум в день звільнення суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що викладено у правових позиціях Верховного Суду України в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13), від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13). Ухвалюючи рішення, суд 4 квітня 2014 року задовольнив вимоги [PERSON] частково, визнавши факт порушення його трудових прав за період з 1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року. Суд на підставі переліченого враховує, що за довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча», оглянутої у судовому засіданні, яка мається у матеріалах справи, за якою 4 квітня 2014 року було винесено судове рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], вбачається, що за період роботи позивачки на комбінаті, починаючи з березня 2003 року по липень 2006 року включно, за який на користь [PERSON] були стягнуті суми індексації та компенсації загалом у сумі 1070,60 грн., позивачу була нарахована заробітна плата на загальний розмір 37263 грн. При цьому сума індексації та компенсації в розмірі 1070,60 грн. дорівнює 2,873 % від нарахованої [PERSON] за цей період заробітної плати в сумі 37263 грн. Враховуючи, що вимоги [PERSON] за рішенням суду від 4 квітня 2014 року були задоволені частково, враховуючи частку стягнутих сум індексації та компенсації, яку вона становила порівняно із заробітком за цей період [PERSON], суд вважає за доцільне застосувати принцип співрозмірності при визначенні сум середнього заробітку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі переліченого суд застосовує встановлену судом пропорцію в розмірі 2,873 % до суми нарахованого судом середнього заробітку позивачу в розмірі 178733,88 грн. Внаслідок цього сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем [PERSON] дорівнює 5135,19 грн. (178733,88 грн. х 2,873 / 100 % = 5135,19 грн.) Таким чином на підставі встановлених у судовому засіданні обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 23 травня 2009 року по 10 червня 2014 року підлягають задоволенню частково в сумі 5135,19 грн. Враховуючи, що з середнього заробітку проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн., від сплати якого за законом позивача звільнено.

Outcome: partial