Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання права на земельну частку (пай). Свій позов мотивує тим, що він з 11 вересня 1992 року по 02 вересня 1997 року працював в селянській спілці «Підбереззя», що в селі Підбереззя Горохівського району Волинської області на посаді інженера-будівельника. У 1997 році на час видачі Державного акта про право колективної власності на землю сертифікат на право на земельну частку (пай) та проведення розпаювання земель сільськогосподарського підприємства позивач помилково не був включений в списки осіб, які згодом додавались до Державного акту на право колективної власності на землю, хоча вона залишалася членом вищевказаного сільськогосподарського підприємства. Враховуючи наведене просить його позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області до суду не зявився, однак в поданій до суду заяві просить справу розглядати у їхній відсутності, позовні вимоги визнають повністю, жодних заперечень немає. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до ст.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Із змісту даної норми випливає, що право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, включення до списку осіб, доданого до цього акта. Трудовою книжкою позивача [PERSON] стверджується, що він в період з 11 вересня 1992 року по 02 вересня 1997 року працював в селянській спілці «Підбереззя» на посаді інженера-будівельника, тобто, був членом даної селянської спілки. Копією Державного акту на право колективної власності на землю серії ВЛ від 27 грудня 1995 року стверджується, що вказаний акт виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Підбереззя» на території Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області відповідно до рішення Підберезівської сільської ради №1 від 27 грудня 1995 року. Як вбачається з Додатку 1 до вказаного Державного акта, позивач [PERSON] не включений у список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Підбереззя». Довідкою Підберезівської сільської ради №183 від 27 лютого 2017 року стверджується, що позивач [PERSON] випадково не включений до списків пайовиків. Відповідно до розяснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Викопіюванням із плану землекористування Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області та довідки Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області №185 від 27 лютого 2017 року стверджується, що на території сільської ради наявні землі запасу орієнтовною площею 5 га, які перебувають в оренді ФГ «ДОЛ». Договір оренди землі від 17 листопада 2009 року укладено до 15 листопада 2018 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку(пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Отже, судом встановлено, що на час проведення розпаювання земель селянської спілки «Підбереззя», що в селі Підбереззя Горохівського району Волинської області, позивач [PERSON] був членом цього господарства, а тому має право на виділення земельної частки (паю). Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи вищевикладене, те, що представлені позивачем докази на підтвердження обставин викладених в позові, в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України, є належними та допустимими, а також те, що представник відповідача позовні вимоги визнав повністю і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved