Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, в котрій зазначено, що 30 липня 2010 року сторони зареєстрували шлюб, котрий розірвали відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 липня 2013 року. Під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, в серпні 2013 року позивачці стало відомо про наявність розписки про позику. Відповідно до якої [PERSON] взяв в борг у своєї сестри кошти в розмірі 90000 гривень. Даний договір було укладено під час перебування сторін у шлюбних відносинах. В той час позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач мав заробітну плату в середньому розмірі 1250 гривень. Вважає, що даний договір позики є недійсним з тих підстав, що [PERSON] беручи у борг у своєї сестри вказані кошти не отримав згоди у позивачки на укладення даного договору, враховуючи що даний договір виходить за межі дрібного побутового. На підставі викладеного, відповідно до ст..ст.203, 215 ЦК України та з врахуванням вимог ст.. 65 СК України, позивачка просила визнати вказаний договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову та зазначив, що даний договір позики укладався без згоди позивачки, яка на той час перебувала у шлюбі з відповідачем. Дані кошти відповідач брав особисто для себе та не повідомив про це позивачку, і вважає вказані кошти цінним майном, проте на даний час кошти відповідачем по договору позики повернені. Крім цього, їй не відомо куди були використані кошти, які відповідач позичив, хоча ставить під сумнів і той факт, що дані кошти взагалі позичалися. Проте під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, представник відповідача пояснював, що кошти, які отримав відповідач відповідно до договору позики використав на придбання автомобіля для сім'ї. Не оспорює того факту, що бралися кошти відповідно до кредитного договору для придбання авто для сім'ї. Вважає, що сім'я [PERSON] мала достатньо коштів для внесення першого внеску для придбання авто, а потім було укладено кредитний договір з дозволу позивачки для придбання автомобіля для їх сім'ї, оскільки коштів не вистачало. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що кошти, які позичив відповідач у своєї сестри були використані в інтересах сім'ї для придбання автомобіля для сім'ї. Оскільки в сім'ї [PERSON] не було заощаджень, для внесення першого внеску на придбання автомобіля, тому були позичені кошти відповідачем у своєї сестри, яка продала авто і надала кошти, які просив позичити відповідач. Так, був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, кредитний договір та договір застави даного автомобіля, а також вказаний договір позики. При цьому, позивачка не заперечувала проти придбання автомобіля і їй було відомо, що даний автомобіль купується в інтересах сім'ї та на придбання даного автомобіля недостатньо коштів у їх сім'ї. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Так, з копії паспорта (а.с.3), копії рішення Яготинського районного суду Київської області від 16.07.2013 року (а.с.4), копії довідки про доходи (а.с.5), копії розписки (а.с.6) копії апеляційної скарги (а.с.19-20), договору застави та кредитного договору (а.с.21-29), та оглянутої в судовому засіданні цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2010 року, котрий розірвали відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 липня 2013 року. Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки Citroen C 4 Aircross» державний номерний знак [NUMBER], відповідно до договору купівлі-продажу від 6 березня 2013 року та оформлено на ім'я [PERSON]. 21 лютого 2013 року та 6 березня 2013 року було внесено перші внески для придбання автомобіля в сумі 10000 гривень та 90745 гривень. Кошти в сумі 90000 гривень були позичені відповідачем у своєї сестри 6 березня 2013 року, відповідно до договору позики, який укладений в письмовій формі в присутності [PERSON] та [PERSON] , які відповідач зобов'язувався повернути протягом трьох років. Цього ж дня, була здійснена оплата у вигляді першого внеску для придбання автомобіля в інтересах сім'ї. Подальші кошти були внесені шляхом отриманих коштів, відповідно до кредитного договору укладеного 7 березня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Креді Агріколь Банк», а також був укладений договір застави даного автомобіля, і позивачкою було надано згоду на укладення вказаних договорів. 30 січня 2013 року відповідач уклав договір на туристичне обслуговування для відпочинку сім'ї. Заробітна плата відповідача в середньому розмірі становить 1250 гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу від 6 березня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «ІТ-Україна» укладено договір купівлі - продажу автомобіля». Сторони в судовому засіданні не заперечували того факту, що кошти отримані відповідачем за договором позики на даний час повернені. Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна задоволено. Дане рішення оскаржувалося та відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2013 року залишено без змін. Відповідно до ст.61 СК України (в редакції 2003 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2-4 ст..65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст.1049 СК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Суд не може прийняти до уваги доводи позивача, в тій частині, що даний договір позики був укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, що сторони мали достатньо коштів для внесення першого внеску на придбання автомобіля, а також заперечення представника позивача щодо наявності позики, факту використання коштів отриманих відповідно до договору позики на оплату першого внеску для придбання автомобіля в інтересах сім'ї та ті обставин, що кошти відповідач отримував для власних потреб, що не має письмової згоди позивачки на укладення даного договору, оскільки вказані доводи представника позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються як матеріалами справи, так і поясненнями представника позивача, з яких вбачається, що позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, відповідач отримував заробітну плату в середньому розмірі 1200 гривень, про що свідчить і довідка про заробітну плату відповідача та представником позивача не додано будь-яких інших доказів, що свідчать про накопичення, позичку і т.д. у сторін, окрім кредитного договору від 7 березня 2013 року та договору позики від 6 березня 2013 року достатніх для придбання даного автомобіля, що свідчать встановлені факти, відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року. Таким чином, позивачці було відомо про недостатність коштів у їх сім'ї для придбання автомобіля в інтересах сім'ї та бажання сім'ї, в томі числі і її на придбання даного автомобіля, не маючи при цьому заперечень. Як представник відповідача, так і [PERSON], відповідно до вказаного рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна, не заперечували того факту, що кошти були надані та прийняті, після чого було здійснено оплату по першому внеску для придбання автомобіля в інтересах сім'ї, про що свідчать квитанції наявні в матеріалах справи. Крім цього, про повернення вказаних коштів відповідачем, та придбання автомобіля в інтересах сім'ї сторони в судовому засіданні не заперечували, про що також свідчить і зазначене рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року. Також доводи представника позивача щодо укладення даної угоди позики відповідачем для власних потреб, спростовуються викладеними обставинами та пояснення представника відповідача у рішенні Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року. Таким чином, враховуючи вище викладене, а також те, що в судовому засіданні не встановлено тих обставин, що даний договір позики був укладений з порушенням вимог ст..203 ЦК України, а також ті обставини, що ст..65 СК України стосується договорів, які подружжя або один із них укладає з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності, при цьому договір позики відповідачем був укладений не щодо майна яке належить подружжю, а укладений в інтересах сім'ї відповідача, та в подальшому завдяки даному договору позики та кредитному договору у сторін з'явилося спільне майно та позивачка не заперечувала проти придбання даного автомобіля в інтересах сім'ї і їй був відомий факт його придбання та даного факту не заперечував в судовому засіданні представник позивача, що вбачається і з рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 жовтня 2013 року. Також сторонами не заперечувався той факт, що в письмові формі укладений даний договір позики та відносно нього виконано зобов'язання. Крім цього, відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, а позивачка обґрунтовуючи позовні вимоги не довела вказаних обставин в судовому засіданні. З таких обставин, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed