Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Юніон Стандрат Банк» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Мотивує свої позовні вимоги тим, що 03 вересня 2015 року між ним та ПАТ «Юніон Стандрат Банк» було укладено договір № 1 про відповідальне зберігання цінностей у банку, відповідно до умов якого, за Актом приймання-передачі цінностей, який є невідємною частиною цьогоДоговору, Поклажодавець([PERSON]) передає, а Зберігач(ПАТ «Юніон Стандрат Банк») приймає на зберігання цінності, вичерпний перелік яких наводиться в Акті. Позивач вказує, що він передав цінності банку у формі грошових коштів у розмірі 20000 доларів США. Термін договору 1-н місяць, однак на його заяву про розірвання договору та повернення цінностей відповідачач, а в подальшому уповноважена особа банку не відреагували. Позивач стверджує, що приймаючи на зберігання його цінності, відповідачем було в описі вкладених в сумку цінностей, у ньому відсутній чіткий перелік цінностей, що передані на зберігання. Не зазначено номери купюр, їх кількість, номінальна вартість. Також, як вказує позивач йому не було видано банком іменного документа пред'явлення, якого є підставою для повернення цінностей. Також позивач стверджує, що договір не містить посилань на строки внесення плати за зберігання і з тексту договору не зрозуміло, коли така плата вноситься. Позивач вважає, що у оспорюваному договорі з урахуванням зазначених ним обставин, відсутні істотні умови, такі як розмір плати за послугу та строк її внесення. Позивач з посиланням на ч. 1 ст. 215 ЦК України та ч. 5 ст. 203 ЦК України, вважає що зазначений договір є недійсним, оскільки крім того він не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Також позивач у тексті позовної заяви стверджує, що він не мав на меті зберігати грошові кошти, як цінності, а тому звернувся до установи з метою визначення для себе самого вірного способу зберігання цінностей, однак відповідач ввів його в оману, і також має місце щодо наявності його помилки щодо обставин, які мають істотне значення. З посиланням на ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 229 ЦК України, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір № 1 про відповідальне зберігання цінностей у банку укладений 03.09.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Юніон Стандрат Банк» та застосувати наслідки недійсності правочину. Представник позивача та його довіритель в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви та просили її задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог повністю. Заслухавши представника позивача, його довірителя, представника відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 03 вересня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Юніон Стандрат Банк» було укладено договір № 1 про відповідальне зберігання цінностей у банку, відповідно до умов якого, за Актом приймання-передачі цінностей, який є невід'ємною частиною цього Договору, Поклажодавець([PERSON]) передає, а Зберігач(ПАТ «Юніон Стандрат Банк») приймає на зберігання цінності, вичерпний перелік яких наводиться в Акті. Сторони спору визнають та не заперечують, що [PERSON], передав у ПАТ «Юніон Стандрат Банк» на зберігання цінності, а саме грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, про що йому було надано відповідний Акт. З умов п. 2.1.4 Договору вбачається, що Зберігач зобов'язаний повернути цінності Поклажедавцеві за першою вимогою останнього за Актом повернення, що підписується Сторонами у двох примірниках. Відповідно до п. 1.6 Договору, зберігач повертає Поклажедавцю цінності за умови пред'явлення ним документу, що посвідчує особу(паспорт). Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що йому установою банку не було видано іменного документа пред'явлення, якого є підставою для повернення цінностей, оскільки умовами Договору чітко визначено правові підстави та відповідні документи, за умови надання яких здійснюється повернення цінностей переданих на зберігання, а тому наявність обставини невидачі банком позивачу іменного документа пред'явлення якого є підставою для повернення цінностей ніяким чином не порушує права позивача. В судовому засіданні позивача та його представник пояснили, що дійсно [PERSON] передав відповідачу на зберігання цінності - грошові кошти у розмірі 20000. При цьому [PERSON] зазначив, що такі цінності були ним передані добровільно, оскільки він мав на меті зберігати їх в установі банку. Виходячи з таких пояснень позивача, наданих в засіданні та підтриманих його представником, судом також не береться до уваги посилання позивача, щодо наявності у [PERSON] помилки, щодо істотних обставин, які мають значення, при укладенні оспорюваного правочину. На питання суду, сторони пояснили, що ПАТ «Юніон Стандрат Банк» свої зобов'язання за Договором виконали в частині прийняття цінностей на зберігання, а також зберігали їх. В той же час [PERSON] на питання суду, зазначив, що ним його зобов'язання за Договором в частині оплати послуг Зберігача - ПАТ «Юніон Стандрат Банк» за договором № 1 про відповідальне зберігання цінностей у банку. Виходячи з пояснень сторін та наявних матеріалів справи, суд бере до уваги наявність у позивача вільного волевиявлення на укладення саме договору про відповідальне зберігання цінностей у банку. Судом також не приймається до уваги твердження позивача про те, що у договорі сторонами спору не було досягнуто істотних умов, оскільки таке спростовується, як текстом договору, проаналізованого судом, такі і поясненнями сторін спору в судовому засіданні, і при цьому суд враховує поведінку сторін правочину після його підписання, зокрема в частині виконання взятих на себе зобов'язань, як по оплаті послуги так і по діям щодо прийняття на зберігання цінностей від [PERSON], Будь-яких доказів на обґрунтування твердження позивача про те, що наявні ознаки введення [PERSON] в оману працівниками Банку, щодо обставин, які мають істотне значення, суду також надано не було, а тому судом до уваги такі обґрунтування позовних вимог у цій частині, судом до уваги також не беруться і відхиляються, як такі що не знайшли своєї доведеності в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, з посиланням на норми статей 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, та ряд статей Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд враховує, що позивачем лише здійснено посилання на певні норми Закону України «Про захист прав споживачів» без наведення будь-якого обґрунтування, щодо наявності будь-яких порушень зазначеного Закону по відношенню до його прав з вини відповідача. Відповідно, суд визнає такі посилання у тексті позову формальними, які не підтверджуються будь-якими доказами, при цьому судом враховується, що з приводу таких посилань та/або у зв'язку з наявністю вказівок [PERSON] на недотримання його прав, як споживача послуги, останнім та його представником будь-яких пояснень не надавалося, хоча таке право судом їм надано було. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed