Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду, мотивуючи заявлені вимоги тим, що з відповідачем 24 січня 2012 року уклав нотаріально посвідчений договір позики, згідно з яким відповідач взяв у нього в борг 60000 гривень, які зобовязувався повернути в строк до 24 січня 2015 року. До даного часу борг відповідачем не повернуто, тому просив стягнути з нього в судовому порядку борг в розмірі 60000 гривень, 3 % річних за період з 25 січня 2015 року по 28 грудня 2016 року в розмірі 3471 гривню 78 копійок, та інфляційні втрати згідно встановлених індексів інфляції в розмірі 35755 гривень 33 копійки, всього 99227 гривень 11 копійок. В судове засіданні позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач викликався до суду за зареєстрованим місцем проживання, проте в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не зявився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. В судовому засіданні встановлено, що 24 січня 2012 року сторонами укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти з зобовязанням повернути у визначені договором розмірі, строки та порядку. Предметом договору були кошти в сумі 60000 гривень, які відповідач отримав при підписанні договору 24 січня 2012 року. Пунктом 3 договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту передачі грошей. Сторони засвідчили, що сума позики на момент підписання договору передана позикодавцем позичальнику в повному обсязі. Згідно пункту 4 договору позика вважається повернутою в момент передачі повної суми позики позикодавцю. Позичальник зобовязався повернути борг до 24 січня 2015 року. Наведені обставини відповідачем не спростовані, підтверджуються підтверджуються договором позики грошей, укладеним сторонами та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 24 січня 2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 268, отже є встановленими. Отже, борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, являється складений сторонами письмовий договір позики грошей, який посвідчив отримання відповідачем коштів в сумі 60000 гривень, що відповідає положенням частини 2 статті 1047 ЦК України. Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання за договором позики. З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, та доводи представника позивача, суд дійшов висновку про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Останнім днем повернення позики є 24 січня 2015 року. У встановлений строк та до даного часу відповідачем борг не повернуто, тому вимоги позивача про примусове стягнення позичених коштів являються обґрунтованими. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При розгляді справи № 6-113цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки судом встановлено факт порушення цивільного права позивача за договором позики, наявні підстави для застосування правових наслідків, що настають у разі невиконання зобовязання з повернення предмета позики. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи заявлені вимоги про застосування вказаної норми відповідач має нести відповідальність за порушення грошового зобовязання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення так 3 % річних від суми позики. Інший розмір процентів не встановлений укладеним договором позики. За період часу з 25 січня 2015 року по 28 грудня 2016 року розмір 3 % річних від простроченої суми склав 3471,78 гривень. Розрахунок 3 % річних розрахований судом за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Кількість днів прострочення складає: з 25 січня 2015 року по 28 грудня 2016 року 704 дні. Сума санкції = 60000 х 3 х 704 : 365 : 100 = 3471,78 гривень. Позовна вимога про стягнення 3 % річних від суми позики в розмірі 3471,78 гривень підлягає задоволенню з огляду на ті обставини, що розмір відсотків річних позивачем розраховано вірно. Вимоги про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення підлягають частковому задоволенню з огляду на ті обставини, що позивачем при розрахунку застосовано індекс інфляції за січень 2015 року, що суд вважає помилковим, оскільки при розрахунку інфляційних збитків має застосовуватись індекс інфляції, починаючи з лютого 2015 року. За вказаний період по 30 листопада 2016 року (згідно заявлених вимог) розмір інфляційних втрат склав 32876,17 гривень. Загальний розмір боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3 % річних від простроченої суми склав 96347 гривень 95 копійок. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.\~ При подачі до суду заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 963 гривні 47 копійок за квитанцією № ps129 від 29 грудня 2016 року. Вказані понесені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до наведених правил. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 207, 220, 546, 547, 572, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial