Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що оскільки позивач є інвалідом і ветераном служби у МВС України, він має право на пенсійне забезпечення, однак в наслідок бездіяльності управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України щодо несвоєчасного скерування документів до пенсійного відділу управління фінансових ресурсів та економіки у Києві, необхідних для призначення позивачу пенсії, позивач, протягом 12 місяців, був позбавлений можливості отримувати пенсію по інвалідності, в наслідок чого, був змушений вдаватися до дій, пов?язаних з відновленням порушеного права на пенсійне забезпечення. Внаслідок чого, йому було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінив у розмірі 55056,00 грн., та просив стягнути з відповідача на свою користь. В ході судового розгляду справи, позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 109620,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених у позові підстав, в подальшому в судове засідання не з'явився, подав заяву, згідно якої просив розглянути позов у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача, та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є інвалідом і ветераном служби у МВС України. (а.с.6-7, 9) Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 2а-15446\\10\\2670 від 01.03.2011 визнано протиправною бездіяльність управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України (в/ч 3001) щодо несвоєчасного скерування документів [PERSON] до Пенсійного відділу Управління фінансових ресурсів та економіки у Києві для призначення пенсії. Зобов'язано управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України (в/ч 3001) направити до відділу забезпечення соціальних виплат Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління МВС України у м. Києві документи [PERSON] для призначення пенсії, оформленні згідно вимог чинного законодавства. Рішення набрало законної сили. Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян від 26.12.2012 № 3247, що [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS] в тому, знаходиться на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян Головного управління Пенсійного фонду України в VI. Києві. Пенсію по інвалідності (3 група) в розмірі пенсії за вислугу років в гумі 2194,56 грн. призначено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення, осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 15.05.2010 згідно до документів на призначення пенсії, які поступили до ГУ ПФУ в м. Києві 25.03.2011. Нараховані кошти в розмірі за період з 15.05.2010 по 31.05.2011 виплачені у травні 2011 року. Як зазначено позивачем в позовній заяві, в наслідок бездіяльності управління Північного територіального командування внутрішніх військ МВС України щодо несвоєчасного скерування документів до пенсійного відділу управління фінансових ресурсів та економіки у Києві, необхідних для призначення позивачу пенсії, позивач, протягом 12 місяців, був позбавлений можливості отримувати пенсію по інвалідності, в наслідок чого, був змушений вдаватися до дій, пов'язаних з відновленням порушеного права на пенсійне забезпечення. При цьому, позивач стверджує, що був змушений усвідомлювати свою незначну громадську вагу в порівнянні іншими громадянами, які, за таких самих умов, не мають необхідності відстоювати своє конституційне право на соціальний захист. Відчував приниження власної гідності. Крім цього, приниження гідності позивача полягало у обмеженні його протягом тривалого часу на достатній життєвий рівень, оскільки пенсія по інвалідності була єдиним джерелом його доходів. Процедура вирішення правового конфлікту у суді та інших державних органах, куди позивач був змушений звертатися, виявилися причиною його душевних страждань, викликаних неспокоєм і переживаннями. В наслідок захворювань, які не допускають психоемоційних навантажень, конфліктна ситуація виявились причиною фізичних страждань, викликаних розладами його здоров'я. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], підтвердив наявність у позивача душевних страждань, викликаних неспокоєм і переживаннями, пов'язаних з процедурою відновлення пенсійного забезпечення позивача. Крім того, в судовому засіданні, в порядку, передбаченому ст. 184 ЦПК України, в якості свідка був допитаний позивач. Разом з цим, суд критично ставиться до зазначених показань, оскільки позивач являється безпосереднім учасником даного судового розгляду та зацікавлений в його результатах. Відповідно до висновка судово-психологічної експертизи № 4309/14-32 від 06.08.2014 внаслідок бездіяльності управління Північного територіального командування ВВ МВС України [PERSON] завдано страждань (моральної шкоди). Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані [PERSON] страждання (заподіяну моральну шкоду) може становити 45 МЗП, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення судового рішення. У житті [PERSON], поза його волевиявленням, відбулися негативні зміни. Ці зміни знайшли своє відображення у дестабілізації його життєдіяльності. Емоційна напруга, відчуття несправедливості зумовили психологічно руйнівні почуття незадоволеності, соціальної незахищеності, невпевненості, приниження честі та гідності, переживання, обурення. Події, що сталися в житті Позивача [PERSON] без його волевиявлення порушили налагоджений ритм існування, викликали дискомфорт у повсякденному житті, нестійкість емоційних виявів та порушення взаємозв'язків в родині та завдало цим позивачу душевних страждань та стресогенної нестабільності соматичного стану. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів перебування з Державною казначейською службою України в будь-яких цивільно-правових відносинах, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача саме відповідачем, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed