Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року його колишнього зятя - [PERSON] визнано таким, що втратив право на користування вище вказаним житловим будинком. Відповідач був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. 12 травня 2020 року [PERSON] проти його волі, за відсутності визначених для цього законом підстав, самовільно та самоправно вселився у його житловий будинок, що в [ADDRESS] . Відповідач зловживає спиртними напоями, його поведінка є агресивною. Крім того, [PERSON] систематично застосовує до нього та членів сім`ї психологічне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосовує фізичну силу, а також погрожує фізичною розправою старшій онуці [PERSON] у зв`язку з чим у неї з`явилася тривога, тремтіння кінцівок, гостра невротична реакція на стрес. На підставі викладеного, просить виселити [PERSON] з самоправно зайнятого житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити та суду пояснив, що 12 травня 2020 року відповідач самоправно вселився у його житловий будинок, поводив себе агресивно, чим завдавав психологічну шкоду його здоров`ю та членам сім`ї. У будинку проживав один місяць. Після цього залишив його будинок і більше не повертався, його місцезнаходження невідоме, однак здогадується, що він міг поїхати на роботу за кордон. Щодо наявності особистих речей відповідача у будинку ствердив, що такі можливо є, а саме одяг. З врахуванням того, що відповідач в будь-який час може повернутись до його помешкання, просить виселити його з будинку, що в [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. 12 серпня 2020 року суддею Федечко М.О. прийнято до свого провадження вказану цивільну справу. 01 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. В судовому засіданні, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . (копія свідоцтва про право власності а.с.12, копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно а.с.13). Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім зятем позивача. Згідно рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 15 лютого 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дочку [PERSON] залишено проживати разом із [PERSON] . Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] (а.с.6-7). Копією будинкової книги стверджується, що [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання 11 грудня 2018 року. (а.с.8-11). Довідкою Павлівської сільської ради від 02 червня 2020 року № 293 стверджується те, що відповідач [PERSON] з 12 травня 2020 року проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно акту обстеження житлових умов від 01 червня 2020 року, [PERSON] самовільно користується майном та самоправно його займає проти волі власника, поводиться агресивно, зловживає алкоголем. За адресою: [ADDRESS] не має особистих речей і майна. (а.с.15). Талонами - повідомленнями єдиного обліку № 1494 та № 1531 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію стверджується, що [PERSON] 02 червня 2020 року та 04 червня 2020 року зверталась у поліцію з приводу вчинення насильства в сім`ї психологічного характеру відносно членів сім`ї колишнім чоловіком [PERSON] (а.с.16,19) Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з приписами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Питання про виселення на підставі вказаної норми може ставитися лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника житла у будь-якій формі. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Отже, з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Судом встановлено, що відповідач у червні 2020 року самовільно вселився у житловий будинок, який належить позивачу без дозволу власника. [PERSON] вчинялися неправомірні дії щодо членів сім`ї позивача у зв`язку з чим, його колишня дружина [PERSON] зверталася у правоохоронні органи за захистом порушених прав. Однак як ствердив в судовому засіданні позивач, з серпня 2020 року відповідач залишив його помешкання, у ньому не проживає та місцезнаходження його невідоме. Таким чином судом встановлено, що відповідач у житловому будинку позивача не проживає. Актом обстеження житлових умов стверджується, що особистих речей відповідача у помешканні позивача немає. Як ствердив в судовому засіданні позивач, підставою підтримання позовних вимог є захист в майбутньому його порушених прав відповідачем. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів, які б підтвердили, що на час розгляду справи відповідач здійснює порушення прав позивача щодо мирного володіння своїм майном, а саме займає жиле приміщення, створює перешкоди його користуванням, що слугувало б підставою для задоволення позовних вимог. В судовому засіданні позивач підтвердив, що відповідач у будинку не проживає з літа, добровільно покинув його, відсутність його речей стверджується наданим суду актом обстеження житлових умов від 01 червня 2020 року. Клопотання про допит свідків позивачем не заявлялося. Таким чином, позивачем не представлено, а в суді не здобуто жодних доказів на підтвердження законності позовних вимог про виселення відповідача з будинку, що знаходиться в [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та порушення прав позивача, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed