Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача та просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.11.2000 року в спадковій справі №962/2000 після смерті [PERSON], померлої 26.08.1998 року (а.с.45, 60), скасувати реєстрацію права власності на спадкове майно (земельну ділянку) за відповідачем та визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування на одну другу земельного паю, який перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства «Михайлівське» села Михайлівка Ярмолинецького району Хмельницької області розміром 3,21 в умовних кадастрових гектарах. Позовні вимоги зазначені в редакції останніх змін позовних вимог позовною заявою від 10.04.2016 року з урахуванням відмови позивача від частини вимог заявою від 23.06.2016 року (а.с. 122-124, 202). Позов мотивовано таким. 05.05.1993 р. помер батько сторін спору [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме, одна друга житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: вул. Довга, буд.3, с. Королівка, Ярмолинецький р-н, Хмельницька обл. Дане майно за життя успадкувала мати позивача та відповідача, дружина померлого, спадкоємець першої черги, [PERSON] василівна на підставі ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР шляхом фактичного вступу в управління. 26.08.1998 р. померла мати сторін спору [PERSON]. Спадковим майном після смерті [PERSON] є вказані вище будинок з надвірними спорудами, а також земельний пай КСП «Михайлівське» розміром 3,21 умовних кадастрових гектари, без визначення меж в натурі та майновий пай члена члена сільськогосподарського підприємства на пайовий фонд майна КСП ССВ «Михайлівська»-«СТОВ «Михайлівське». З 27.08.1998 р. в управління та розпорядження спадковим майном після смерті [PERSON] вступили її доньки позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], оскільки увесь час жили разом зі своїми сім'ями, користувалися спадковим майном дбали про будинок, обробляли сад, город. В 2005 році позивач [PERSON] організувала підключення будинку до газопроводу та оплатила дану послугу. В 2005 році позивач [PERSON] дозволила проживати в домоволодінні своєму двоюрідному брату Віктору, де він прожив майже рік. Фактичне прийняття спадщини підтверджується довідкою виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 24.02.2016 року №292. Юридично спадщину не оформляли за спільною згодою через відсутність намірів відчужувати та брак коштів. Усі документи зберігались у відповідача. Про порушення його прав позивачу стало відомо 24.11.2015 року з листа нотаріуса [PERSON] районної державної нотаріальної контори. Позивач важає себе спадкоємцем на рівних умовах із відповідачем після смерті їх матері [PERSON] на підставі прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном на підставі ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що позивач не надав доказів прийняття спадщини, та й не міг їх надати, оскільки позивач [PERSON] відмовилась від спадщини та з власної ініціативи організувала оформлення спадщини у її знайомого нотаріуса по вул. Кам'янецькій в м. Хмельницькому на ім'я відповідача, а саме, самостійно занесла усі документи до нотаріуса [PERSON], була присутня у нотаріуса [PERSON] разом із відповідачем при оформленні спадщини. Зазначає, що їй, відповідачу, на той час було не до оформлення спадщини, оскільки в серпні 2000 року помер її син. Увесь час [PERSON] претензій не пред'являла, знала, на кого оформлена спадщина. [PERSON] добровільно відмовилась від пропозиції [PERSON] від компенсації за відмову від спадщини. Важає, що після того як нею та її сином було суттєво відремонтовано за кошти сина домоволодіння (замінено дах, вікна, зацементовано підлогу, забетоновано доріжки на подвір'ї, встановлено огорожу), у позивача виник намір відсудити половину майна. Суд систематично роз'яснював сторонам їх процесуальні права та обов'язки, у кожному судовому засіданні наголошував на необхідність дотримання строку розгляду справи. Однак, через процесуальну поведіну позивача та його представника розгляд справи невиправдано затягнувся, що стало причиною постановлення ухвали суду від 31.05.2016 року, в якій детально описані відповідні зловживання. Даною ухвалою витребувано у позивача та його представника докази про причини неявки кожного у кожне судове засідання; звернуто увагу на необхідність забезпечити явку свідків; попереджено сторони щодо недопустимості зловживання процесуальними правами, щодо забезпечення судом рівних умов змагальності виключно в межах строку розгляду справи, щодо можливості завершити розгляд справи у наступному судовому засіданні, тобто 15.06.2016 року. (а.с. 192). В судове засідання 15.06.2016 року ні позивач, ні його представник не з'явились, про причини неявки суд взагалі не повідомили, доказів поважності причин неявки не надали. В судовому засіданні 23.06.2016 року позивач [PERSON] не змогла пояснити причини неявки її представника, просила здійснювати розгляд справи лише за її участю, отримала ухвалу суду від 31.05.2016 року особисто в залі суду, оскільки пояснила, що не отримувала її поштою. Після ознайомлення з ухвалою суду [PERSON] намірів щодо її виконання не висловила, клопотань про відкладення, про виклик свідків не заявила, натомість подала письмову заяву, у якій зазначила, що суд доступно розяснив їй, що строк розгляду справи закінчився і що вона несе відповідальність за те, скільки доказів надала, не заперечує, щоб суд прийняв рішення по суті на основі тих доказів, що є у справі, клопотань не має, просить присудити їй земельну ділянку, від позову в частині, що стосується будинку та в частині майнового паю в СТОВ «Михайлівське» відмовляється (а.с. 202). Ухвалою суду від 24.06.2016 року закрито провадження в частині вимог. Відповідач та його представник також не надали суду жодного клопотання (про виклик свідків, тощо), вважали за можливе завершити розгляд справи на основі досліджених судом доказів. Зважаючи на викладене, не дивлячись на те, що жоден із заявлених позивачем одинадцяти свідків не був допитаний та шість з семи заявлених відповідачем свідків також не були допитані, враховуючи бажання сторін завершити розгляд справи, та їх обізнаність зі своїми процесуальними правами та обовязками, суд вважав за можливе ухвалити рішення по суті позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, як окремо так і взаємний їх звязок, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з підстав. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 05.05.1993 р. помер батько сторін спору [PERSON]. Після смерті [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою 24.11.2000 р. заведено спадкову справу №961-2000 за заявою [PERSON] (а.с. 75-81). 24.11.2000 р. [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в с. Королівка Ярмолинецького р-ну Хмельницької обл. по вул. Довгій, буд. №3, що належав померлому [PERSON] (а.с. 80). 14.02.1996 р. мати сторін спору [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось на день смерті заповіла своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній, що підтверджується текстом заповіту (а.с.8, 39, 184). Сторони спору обізнаність із заповітом визнають. 26.08.1998 р. у віці 69 р. померла мати сторін спору [PERSON], про що наявне свідоцтво про смерть та визнається сторонами (а.с. 6, 59). Після смерті [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою 24.11.2000 р. заведено спадкову справу №962/00 за заявою [PERSON] (а.с. 57-64). 24.11.2000 р. [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Михайлівське» села Михайлівка розміром 3,21 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі (на місцевості), що належала померлій [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серія ХМ №0244397, виданого [PERSON] районною державною адміністрацією від 26.12.1996 року, зареєстрованого 27.12.1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №269 (а.с. 60). 17.07.2009 р. [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат), який має право на пайовий фонд майна КСП ССВ «Михайлівська» - СТОВ «Михайлівське», що належав померлій [PERSON] (а.с. 62, 62 тил.). З 27.06.2002 року [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], що підтверджується відміткою у її паспорті (а.с.11). [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія Р1 №799119, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №476 від 05.05.2003 року, є власником земельної ділянки площею 2,12 га, розташованої на території Михайлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт видано на підставі рішення Михайлівської сільської ради №7 від 09.10.2002 року (а.с.203). Зі слів відповідача площа земельної ділянки є меншою, ніж право на земельний пай площею 3,21 в умовних кадастрових гектарах, оскільки при оформленні ділянки в натурі їй пояснили, що видають ділянку з кращим ґрунтом. При цьому позивач пояснила суду, що вона в управління земельним паєм чи земельною ділянкою взагалі не вступала у будь-який спосіб, про оформлення документів, що стосуються земельного паю чи земельної ділянки нічого не знає. 24.11.2015 р. листом за вих. №873/02-14 завідувач [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] повідомила [PERSON] про оформлення спадини після смерті [PERSON] відповідачем (а.с. 9). Аналізуючи фактичні обставини справи на надані докази, суд дає їм таку оцінку. У своїх поясненнях позивача та одночасно у показаннях свідка позивач [PERSON] у судовому засіданні 26.05.2016 року зазначила, що після смерті батька [PERSON] спадщину у вигляді однієї другої житлового будинку з надвірними спорудами прийняла [PERSON], дружина померлого та відповідно мати позивача та відповідача. Також [PERSON] зазначила, що їй не відомо чи оформляла [PERSON] свої спадкові права. Позов обґрунтовано посиланням на фактичний вступ позивача у управління (володіння та користування) даним житловим будинком з надвірними спорудами з дати смерті матері [PERSON] з 14.02.1996 р. В той же час суду не надано доказів того, що власне [PERSON] прийняла спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами (чи частки у праві спільної часткової власності на дане нерухоме майно) після смерті 05.05.1993 р. її чоловіка [PERSON] та не надано також доказів того, що [PERSON] була співласником цього ж об'єкту. Як вбачається з матеріалів справи 05.05.1993 р. помер батько сторін спору [PERSON] Після його смерті [PERSON] державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №961-2000 за заявою [PERSON] 24.11.2000 р. [PERSON] [PERSON] державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в с. Королівка Ярмолинецького р-ну Хмельницької обл. по вул. Довгій, буд. №3, що належав померлому [PERSON] (а.с. 80). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 03.06.1991 року спірний житловий будинок з надвірними спорудами належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] Позивачем дана обставина залишена поза увагою. Зокрема, позивачем не піднімалось питання про склад членів колгоспного двору, головою якого був [PERSON] Зокрема, чи була [PERSON] членом колгоспного двору, чи були сторони спору як діти [PERSON] членами цього колгоспного двору, чи визначались частки будь-кого у справі спільної часткової власності на домоволодіння колгоспного двору та чи оформлялись вони. Отже, відсутні будь-які підстави стверджувати, що дане домоволодіння успадковувалось відповідачем після смерті матері [PERSON], а відтак доводи позивача про те, що він вступив в управління цим житловий будинок з надвірними спорудами після смерті 14.02.1996 р. [PERSON] не мають жодного значення. Крім цього, вони не підтвердженні жодним належним та допустимим доказом. Документально спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами прийнята відповідачем саме після смерті [PERSON], а тому доказуванню підлягав факт вступу позивача в управління (володіння, користування спадщиною) протягом шести місяців з часу смерті [PERSON] 05.05.1993 року (на стадії до відмови від позову в частині прав на домоволодіння). Як вбачається з матеріалів справи після смерті [PERSON] склад спадщини становив право на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Михайлівське» села Михайлівка розміром 3,21 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі (на місцевості), грошові внески з усіма процентами і компенсаціями у філії №032 [PERSON] відділення Ощадного банку України №3224, рахунки №915510735 та №5738, а також право на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат), який має право на пайовий фонд майна КСП ССВ «Михайлівська» - СТОВ «Михайлівське» (а.с. 57-64). Отже, доводи щодо фактичного прийняття спадщини після смерті [PERSON] могли стосуватися лише даного майна. Позивач свої доводи наводив лише щодо домоволодіння. В матеріалах спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 75-81) наявна довідка-характеристика Бюро технічної інвентаризації за №385 від одного з чисел (неможливо розібрати) серпня місяця 2000 року. Довідка видана для одержання свідоцтва про право на спадщину. У ній зазначено, що видана [PERSON]. Вказане безумовно не підтверджує в цілому пояснення та показання в якості свідка відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] з власної ініціативи організувала оформлення спадщини на ім'я відповідача. Однак, даний доказ, наданий суду Хмельницьким обласним державним нотаріальним архівом, обєктивно свідчить як мінімум про обізнаність позивача станом на серпень 2000 року щодо процесу оформлення спадщини. Відповідно до обовязкової для врахування судами України правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Оскільки доказів волевиявлення щодо прийняття спадщини саме за заповітом будь-ким після смерті [PERSON] суду не надано, тому заповіт не має значення для розгляду справи. Жодних дій, які б свідчили про прийняття сторонами спору спадщини за заповітом, вони не вчинили, що, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за заповітом. Відповідно до цього ж судового рішення згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Воля спадкоємця [PERSON] щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами, а відтак слід вважати, що позивач відмовився від спадщини. Суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]К, [PERSON], оскільки на підставі ч.2 ст. 57 ЦПК України доказами є пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вказані особи не допитувались судом у якості свідків. Закон не передбачає такого виду доказів як пояснення свідків, самостійно відібрані сторонами (а.с. 40, 166, 167, 168). Відповідно до довідки №292 від 24.02.2016 року виконавчого комітету Михайлівської сільської ради за підписом сільського голови [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 26.08.1998 року, з 27.08.1998 року по заповіту в управління та розпорядження спадковим майном вступили її діти дочки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 36, 41). Суд не бере до уваги дану довідку, оскільки за своїм змістом вона не містить необхідних відомостей, є поверхневою. Зокрема, не зазначено яким саме майном (домоволодінням, майновим чи земельним паєм, грошовими коштами), і у який конкретно спосіб кожна із сторін вступив в управління та розпорядження. Не зазначено і спосіб установлення цих відомостей про події 1998 року, тобто вісімнадцятирічної давнини. При цьому судом взято до уваги заперечення представника відповідача про те, що сільський голова [PERSON] працює на даній посаді менше року. Цей факт не заперечував позивач. Крім того, довідка видана по місцю вимоги, тобто неозначеному субєкту, хоча фактично на замовлення позивача, адже надана суду представником позивача. При оформленні довідки на замовлення позивача не враховувалась думка відповідача. Також не зрозуміло на виконання яких, передбачених законом повноважень сільської ради щодо контролю (тощо) за процесом вступу в управління спадковим майном, надано подібний документ. З цих же міркувань суд не бере до увагу довідку №2011 від 09.02.2016 р. тієї ж посадової особи, що надана суду відповідачем (а.с. 44). Відомості довідки «ПАТ Хмельницькобленерго» від 05.05.2016 р. №893-38 про статус абонента Ярмолтнецького РЕМ [PERSON] з 2000 року суд до уваги не бере, оскільки предметом доказування є вступ в управління протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] Інших доказів щодо прийняття спадщини шляхом фактично вступу в управління або володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON] суду позивачем не надано, а після смерті батька [PERSON] і не заявлялось. Твердження позивача про успадкування [PERSON] однієї другої житлового будинку з надвірними спорудами після смерті її чоловіка [PERSON] є лише припущенням. Виходячи з логіки даного твердження [PERSON] була власником іншої однієї другої житлового будинку з надвірними спорудами, хоча доказів цього також не надано. При цьому позивач не зазначає, що означає одна друга, чи це частка у праві спільної часткової власності чи це результати поділу майна на двох осіб. Якщо це перший варіант, то відсутні докази субєктного складу спільних часткових власників колгоспного двору. Суд не застосовує сплив загальної позовної давності тривалістю у три роки за заявою представника позивача як підставу для відмови у позові відповідно до ст.ст. 257, 267 Цивільного кодексу України, оскільки означене може мати місце виключно при доведеності порушення прав позивача відповідачем, чого не було встановлено. На основі викладеного та

Outcome: dismissed