Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди землі від 10 березня 2012 року, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» (ЄДРПОУ 35601700). зареєстрований у Відділі Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 вересня 2012 року № 122328604000184. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 2,83 га, яка розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та належить останній на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 17 листопада 2003 року. 25 липня 2005 року позивач уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Олімпекс-Агро» договір оренди належної їй земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований у Новомосковському державному земельному кадастровому центрі, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 04-05-126-02340. Договір оренди земельної ділянки між ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» та позивачем укладено терміном на чотири роки одинадцять місяців двадцять дев'ять днів (п. 2.3 Договору). В день реєстрації договору оренди позивач передала свою земельну ділянку ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» за актом приймання-передачі. 04 травня 2009 року між позивачем та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» укладена додаткова угода до зазначеного договору, відповідно до п. 2 якої сторони продовжили термін дії основного договору до 31 грудня 2021 року. Додаткова угода також пройшла державну реєстрацію в Новомосковському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 04-09-126-01878. Договір оренди земельної ділянки укладений з ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» та додаткова угода до нього є чинними на момент звернення з позовною заявою, не були достроково припинені чи визнані судом недійсними. Державна реєстрація вказаних правочинів не скасовувалася. Тобто, ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» є належним орендарем земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]. У 2015 році позивач звернулася до ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» за довідкою про доходи від оренди своєї земельної ділянки для отримання соціальних пільг. На підприємстві позивачу видали довідку, в якій було зазначено, що вона отримала орендну плату від Товариства з обмеженою відповідальність «Агро-Віта 2000». Дізнавшись, що земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] використовує відповідач-1, позивач попросила в ТОВ «Агро-Віта 2000» копію договору оренди земельної ділянки. Представники відповідача-1 надали позивачу запитаний нею документ, з якого вбачалося, що 24 вересня 2012 року Відділом Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області (правонаступник Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області - відповідач-2) зареєстрований договір оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] між позивачем та відповідачем-1, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 122328604000184. Вказаний договір оренди датований 10 березня 2012 року та укладений на 7 років (п. 4). Зазначає, що вона не мала наміру укладати договір оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] із відповідачем-1, оскільки у неї уже існували орендні відносини із ТОВ АФ «Олімпекс-Агро». Позивач вважає, що могла підписати договір оренди із Відповідачем-1 під впливом обману останнього в день, коли отримувала в ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» орендну плату. Так як представники орендаря неодноразово пропонували позивачу підписати незаповнені договори та інші документи, мотивуючи це тим, що позивач укладає договір оренди земельної ділянки із ТОВ АФ «Олімпекс-Агро», але на більш вигідних умовах. Земельну ділянку відповідачу-1 за актом приймання-передачі позивач не передавала. Таким чином, зважаючи на вищевикладені обставини, договір оренди земельної ділянки від 10 березня 2012 року, укладений між позивачем та відповідачем-1 повинен бути визнаний недійсним. Відповідач-1 не мав жодних правових підстав для реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки зазначена земельна ділянка уже перебувала в оренді у ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» починаючи з 2005 року. Представник позивача надав суду заяву, згідно з якою просив розглянути справу у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, поважних причин неявки в судове засідання 26 вересня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 13 листопада 2011 року не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не надавав. Внаслідок чого, з урахуванням ст.169 ЦПК України, неявку відповідача-1, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду справи суд не вважає підставою для неможливості розгляду справи. Також, представник відповідача-1 надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений у письмовій формі, підписаний позивачем особисто, пройшов відповідну державну реєстрацію. Позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладання договору, до договору оренди земельної ділянки додано копію державного акту про право власності на земельну ділянку, а отже - відсутні підстави для визнання укладеного Договору оренди земельної ділянки загальною площею 5,66 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований у Відділі Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області 24 вересня 2012 року за № 12238604000-184. Твердження позивача начебто про те, що оспорюваний Договір оренди підписаний нею під впливом обману, не відповідає дійсності, адже волевиявлення позивача було вільним, передбачене ст. 203 ЦК України, тобто таким, що сформувалося за відсутності тиску на психіку або її особистість. Позивач ставлячи підпис в Договорі оренди, належним чином оцінювала ситуацію, визначала для себе мету правочину. Позивач самостійно отримувала орендну плату за земельну ділянку в касі ТОВ «Агро-Віта 2000» на протязі 2012-2016 років. Тобто зміна орендаря в чіткій мірі була помітною, а отже позивач вводить суд в оману тим, що дізналася про такий договір у 2017 році. Окрім того від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ТОВ «Агрофірма «Олімпекс-Агро» відповідач-1 дізнався, що 26 липня 2012 року між позивачем та ТОВ «Агрофірма «Олімпекс-Агро» укладено угоду про розірвання договору оренди зазначеної земельної ділянки, яка була зареєстрована у відділі Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області 26 липня 2017 року за № 122328604000132, тобто жодних прав ТОВ «Агро-Віта 2000» не порушувала. Представник відповідача-2 надав суду заяву про неналежність відповідача-2 у справі в зв`язку з набранням чинності змін в земельному законодавстві та просив розглянути справу у його відсутність. Від третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлень про причини неявки до суду не надходило. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 2,83 га, яка розташована на території Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області та належить останній на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 17 листопада 2003 року /а.с.12/. 25 липня 2005 року позивач уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Олімпекс-Агро» договір оренди належної їй земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований у Новомосковському державному земельному кадастровому центрі, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 04-05-126-02340. Договір оренди земельної ділянки між ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» та позивачем укладено терміном на чотири роки одинадцять місяців двадцять дев'ять днів (п. 2.3 Договору) /а.с.5/. В день реєстрації договору оренди позивач передала свою земельну ділянку ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» за актом приймання-передачі /а.с.6/. 04 травня 2009 року між позивачем та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» укладена додаткова угода до зазначеного договору, відповідно до п. 2 якої сторони продовжили термін дії основного договору до 31 грудня 2021 року. Додаткова угода пройшла державну реєстрацію в Новомосковському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії центру Державного земельного кадастру, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 04-09-126-01878 /а.с.7/. Також, як вбачається з наданої суду копії договору оренди землі, 24 вересня 2012 року Відділом Держкомзему у Новомосковському районі Дніпропетровської області (правонаступник Управління Держгеокадастру у Новомосковському районі Дніпропетровської області - відповідач-2) зареєстрований договір оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], укладений між позивачем та відповідачем-1, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 122328604000184. Вказаний договір оренди датований 10 березня 2012 року та укладений на 7 років (п. 4) /а.с.8-9, 10/. Також з довідки відповідача-1 вбачається, що позивачу нараховано орендну плату за використання у 2013 році належної позивачу земельної ділянки площею 2,83 га в розмірі 5883,53 грн. /а.с.11/. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені особи. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У відповідності до ст.15 Закону України «Про оренду землі», в редакції станом на 10 березня 2012 року, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди;орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін;умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід'ємною частиною договору оренди землі є в тому числі: акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди. Відповідно до ст. 13, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які установлені ч. 1-3, 5, 6, ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 08 серпня 2012 року, чинній на момент реєстрації спірного договору, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У ч. 1-3 ст.3 цього ж Закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Матеріали справи свідчать, що договір оренди земельної ділянки укладений між позивачем та третьою особою був зареєстрований у встановленому законом порядку та діє до 2021 року. Цей договір не був достроково ані припинений, ані розірваний на момент державної реєстрації договору оренди тієї ж самої земельної ділянки між позивачем та відповідачем-1. Отже, відповідач-1 не мав жодних правових підстав для реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки зазначена земельна ділянка уже перебувала в оренді у ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» починаючи з 2005 року. Посилання відповідача-1 на те, що між позивачем та третьою особою укладено угоду про розірвання договору нічим об`єктивно не підтверджується та спростовується відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 9-4-0.61-12161/2-17 від 06 жовтня 2017 року, у відповідності до якої Інформація щодо реєстрації в книзі записів угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], яка була укладена між ТОВ Агрофірма «Олімпекс-Агро» та [PERSON] - відсутня. Таким чином, укладаючи та подаючи на реєстрацію оспорюваний договір, відповідач-1 порушив права позивача на розпорядження (визначення долі) належною їй земельною ділянкою. Крім того, в ст. 31 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставо держателем; набутій права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Аналіз норм, приведених вище, дозволяє зробити висновок про те, що право оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] за ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» є чинним на момент звернення з цією позовною заявою, оскільки повторна реєстрація такого права за новим орендарем не є підставою для припинення права оренди попереднього орендаря, а також не тягне за собою автоматичне скасування реєстрації прав, які виникли до 24 вересня 2012 року. Спірний договір із відповідачем-1 підписаний позивачем в період використання земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] іншим орендарем. Земельна ділянка відповідачу-1 в користування передана не була, акту приймання передачі між сторонами протягом 2012-2013 року не складалось, що є порушенням вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі», в редакції станом на 10 березня 2012 року. Таким чином, договір оренди земельної ділянки віл 10 березня 2012 року суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави і власника, укладений у відсутність належної цивільної дієздатності власника на передачу орендованого майна іншому орендодавцеві, а тому - підлягає визнанню недійсним. Щодо посилання відповідача-1 на належне підписання договору позивачем, наявність угоди про розірвання договору від 25 липня 2005 року, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України, а відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Предметом доказування у даному спорі є факт укладання договору без дотримання форми, встановленої законом, введення в оману власника, наявність правомочності власника на момент укладання договору. При цьому, відповідач-1, навівши посилання на наявність підпису позивача в договорі від 10 березня 2012 року, як власника, на наявність досягнутої сторонами угоди про розірвання договору оренди від 25 липня 2005 року, обов`язок з доведення перед судом означених фактів поклав на себе, оскільки позивач заперечував наявність розірвання договору та укладання договору в 2012 році. При цьому, означений обов`язок відповідач-1 не виконав, не надавши докази на підтвердження обставин, на які послався. Так, за способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа). За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт). Відповідачем докази на спростування того факту, що ним були дотримані вимоги законодавства щодо правових підстав користування земельною ділянкою на підставах оренди ні в самостійному порядку ні на запит суду не надавалися. Відтак правових підстав для користування відповідачем земельною ділянкою, належною позивачу суду не надано. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18 грудня 2009 року, № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). При цьому саме лише посилання на отримання позивачем від відповідача-1 орендної плати не може саме по собі свідчити про визнання позивачем умов договору, укладеного в 2012 році або обізнаність про існування такого, оскільки жодних доказів на отримання такої орендної плати від відповідача-1 суду не надано. Внаслідок викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved