Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про оскарження рішення (дій) бездіяльності, які порушують право на отримання інформації, вказуючи, що він 01.10.2009 року відповідно до наказу № 1373-к був прийнятий на роботу на посаду головного експерта Управління пізнього збору проблемної заборгованості роздрібних клієнтів (УПЗПЗРК), Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль». 14 листопада 2012 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України його звільнено з посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до наказу Дирекції № 2687-к від 09.11.2012 року. 12 лютого 2013 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, він був поновлений на роботі, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу, так як звільнення відбулось під час перебування його на лікарняному. 13 лютого 2013 року, перебуваючи на роботі в Банку, відділу персоналу здав лікарняний лист серії АВІ номер 107200 який виданий поліклінікою МВС України з Черкаській області про перебування його на лікарняному з 13 по 22 листопада 2012 року, для проведення виплати матеріального забезпечення і 01 квітня 2014 року він за власним бажанням був звільнений із займаної посади в банку. Без пояснення дійсних причин, адміністрацією банка в оплаті лікарняного листа було відмовлено, мотивуючи своє рішення тим, що йому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, на час якого і припадав лікарняний лист. З метою отримання інформації та роз'яснень, змушений був неодноразово звертатися до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та отримав повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження. 12 травня 2014 року голові комісії із соціального страхування Банку направив письмову вимогу про надання йому повідомлення про відмову в призначенні допомоги, а також копії протоколу засідання комісії від 14 лютого 2013 року, а 16 червня 2014 року отримав лист за підписом члена комісії із соціального страхування Банку [PERSON], який відмовив у наданні документів. Вважає, що відмова відповідачів надати запитувану інформацію є незаконною, оскільки така інформація повинна була бути надана йому у п'ятиденний термін та у формі, визначеній Постановою Кабінету Міністрів України № 25 від 23.06.2008 року «Про затвердження Положення про комісію (уповноваженого) із соціального страхування підприємства, установи, організації. Просив суд: визнати протиправною бездіяльність голови комісії соціального страхування [PERSON]; визнати протиправною відмову в наданні інформації та надання відповіді на запит з порушенням строку членом комісії соціального страхування [PERSON]; зобов'язати голову комісії соціального страхування протягом п'яти днів надати позивачу повідомлення про відмову в призначенні допомоги з тимчасової непрацездатності та копію протоколу засідання комісії з соціального страхування № 2/1 від 14 лютого 2013 року; стягнути з члена комісії соціального страхування [PERSON] завдану матеріальну та моральну шкоду у розмірі 1571,56 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача 1 Голови комісії з соціального страхування Черкаської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Відповідач 2 Член комісії з соціального страхування Черкаської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмове заперечення, в якому заперечував проти задоволення позову. Представник Голови комісії з соціального страхування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позов не визнала, та скерувала до суду письмове заперечення. Представник третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав та скерував до суду письмове заперечення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні факти. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], 01.10.2009 року, відповідно до наказу № 373-к прийнятий на роботу на посаду головного експерта Управління пізнього збору проблемної заборгованості роздрібних клієнтів (УПЗПЗРК), Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль». 14 листопада 2012 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON] звільнено з посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до наказу Дирекції № 2687-к від 09.11.2012 року. 12 лютого 2013 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси, [PERSON] поновлено на роботі, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу, так як звільнення відбулось під час перебування [PERSON] на лікарняному. 13 лютого 2013 року, перебуваючи на роботі в банку, відділу персоналу [PERSON] здав лікарняний лист серії АВІ номер 107200 який виданий поліклінікою МВС України в Черкаській області про перебування його на лікарняному з 13 по 22 листопада 2012 року, для проведення виплати матеріального забезпечення. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 вересня 2013 року в позові [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оплату лікарняного листа, витрат на лікування, заборгованості за несвоєчасний розрахунок при звільненні та моральної шкоди відмовлено. Вищевказаним рішенням встановлено: «Вимогу щодо оплати лікарняного листа серія АВІ № 107200, який виданий поліклінікою МВС України в Черкаської області, про перебування позивача на лікарняному з 13 по 22 листопада 2012 року, суд вважає безпідставною, оскільки дана вимога була предметом розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивачу за період з 13 по 22 листопада 2012 року було виплачено середню заробітну плату і повторна оплата за листком непрацездатності законом не допускається.» Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 жовтня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.09.2013 року відхилено, вказане рішення залишено без змін. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 01 квітня 2014 року [PERSON] був звільнений із займаної посади в банку за власним бажанням. У заяві від 12 травня 2014 року [PERSON] просив голову комісії надати йому повідомлення про відмову у призначенні допомоги з тимчасової непрацездатності за листом непрацездатності АВІ № 107200 та належним чином завірену копію протоколу № 2/1 від 14 лютого 2013 року, згідно з яким прийнято рішення про відмову у призначенні вказаної допомоги. При цьому, заявник керувався положенням Закону України «Про звернення громадян». 16.06.2014 року [PERSON] отримав листа №02-2-1-00/1062 від 10.06.2014 року за підписом члена комісії з соціального страхування Банку [PERSON], яким йому відмовлено у задоволенні зазначених вимог. Вищевказана письмова вимога [PERSON] була адресована голові комісії з соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль». З цих підстав [PERSON] отримав відповідь за підписом члена комісії з соціального страхування Черкаської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] (лист №02-2-1-00/1062 від 10.06.2014 року). Таким чином, [PERSON] не направляв лист від 12.05.2014 року до голови комісії з соціального страхування Банку [PERSON] та, відповідно, голова комісії з соціального страхування Банку [PERSON] вказаний лист [PERSON] не отримувала та не надавала відповідь на цей лист. Згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації» ні комісія в особі [PERSON] та [PERSON], ні голова комісії з соціального страхування банку [PERSON] не є суб'єктами владних повноважень, або розпорядниками публічної інформації. Дія цього Закону на них не розповсюджується. Отже, посилання [PERSON], на те, що комісія в особі [PERSON] та [PERSON] повинна була йому надати відповідь на його запит протягом п'яти днів, як це встановлено Законом «Про доступ до публічної інформації» є неправомірним. У письмовій вимозі від 12.05.2014 року [PERSON] самостійно визначив, що його звернення подане саме у відповідності до Закону «Про звернення громадян», а не до Закону «Про доступ до публічної інформації». Комісія із соціального страхування виконує свої функції відповідно до Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 23 червня 2008 року № 25. Відповідно до п. 1.6 вказаного Положення комісія із соціального страхування підзвітна роботодавцю та представнику застрахованих осіб, а її робота підлягає перевірці органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Комісія не є юридичною особою, а є органом, який здійснює функції контролю по дотриманню роботодавцем та застрахованими особами вимог чинного законодавства з соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Приймаючи до уваги що ні Комісія ні банк не є суб'єктом владних повноважень, або розпорядником публічної інформації в контексті норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», його дія на них не розповсюджується, та посилання позивача, на те, що комісія повинна була йому надати відповідь на його запит протягом п'яти днів, як це встановлено Законом «Про до доступ до публічної інформації» є неправомірним. Вимоги [PERSON] пов'язані з діяльністю [PERSON] та [PERSON], як членів комісії із соціального страхування, таким чином фактично позов заявлено до них, як до посадових осіб цієї комісії. Вказане відноситься і до вимог [PERSON] відносно участі при розгляді даної справи голови комісії з соціального страхування банку [PERSON] Враховуючи необхідність надання відповіді на звернення [PERSON] у межах встановленого Законом України «Про звернення громадян» місячного строку та зважаючи на відсутність голови комісії у зв'язку з її перебуванням у відпустц, відповідь на звернення позивача була правомірно від імені комісії підписана членом комісії [PERSON]. та в межах встановленого Законом про звернення громадян строку направлена [PERSON] Таким чином, в діях [PERSON] та [PERSON] відсутня протиправність, а тому і вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають до задоволення. Стаття 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-111 від 18.01.2001 року передбачала, що повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п'яти днів після винесення рішення. Але, застосування цієї норми є продовженням попередніх належних дій працівника, тобто: працівник, отримав листок непрацездатності, має дотримуватися режиму лікування, після одужання передати листок непрацездатності до роботодавця тощо. Однак, [PERSON] ці вимоги були порушені, отримавши листок непрацездатності, він не повідомив керівництво про його отримання, порушуючи режим лікування 13-14.11.2012 року був на роботі. Листок непрацездатності серія АВІ № 107200 від 13.11.2012 року був переданий [PERSON] до Черкаської обласної дирекції Банку лише у лютому 2013 року. Про інформування [PERSON] про вказану відмову свідчать його подальші дії з оскарження цієї відмови, у т.ч. до суду. В діях відповідачів відсутні порушення ст. 34 Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року ратифікованої Законом України №475/97- ВР від 17.07.1997 року, оскільки ні в Конституції ні в Конвенції не передбачено, що право на отримання інформації може бути реалізовано лише у вигляді отримання інформації у вигляді копії відповідного документа, для [PERSON] - це копія протоколу засідання комісії з соціального страхування Черкаської обласної дирекції банку від 14.02.2013 року. Відповідь, у якій позивачу була надана інформація про причини відмови в оплаті лікарняного була надана [PERSON] вчасно, відповідно відсутні порушення норм Конституції та Конвенції відповідачами. [PERSON] в своїй позовній заяві вказує, що протиправними діями члена комісії з соціального страхування [PERSON] йому спричинено матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 1571,56 грн. (13,56 грн. витрати на відправку листа, моральна шкода 1218 грн. (мінімальна заробітна плата), затримка в наданні відповіді 340 грн. (20 днів х 17 грн. (мінімальний неоподаткований мінімум) = 340 грн.) Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Позивачем в судовому засіданні не доведено факту заподіяння йому матеріальної шкоди членом комісії [PERSON] та не надано відповідних доказів, які б підтверджували даний факт. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandali v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Відповідно до п .9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З огляду на обставини справи, беручи до уваги вищевказані принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної та матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в даній частині також не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed