Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив поновити пропущений строк на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору стосовно звільнення [PERSON] з посади Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», визнати протиправним та скасувати Наказ №139-О від 29 червня 2016 року т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту [PERSON], поновити дію Контракту №3 від 24 квітня 2013 року між [PERSON] та Державною санітарно-епідеміологічною службою України, поновити його на посаді Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 квітня 2013 року між ним та Державною санітарно-епідеміологічною службою України було укладено Контракт №3, предметом якого було призначення позивача на посаду Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», 07 червня 2016 року позивач захворів та перебував на лікарняному, про що було повідомлено т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] листом від 07 червня 2016 року, у звязку з чим, того ж дня, Наказом №139-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON], обовязки Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» було покладено на [PERSON], однак 29 червня 2016 року на підставі Наказу №139-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] позивача було звільнено з займаної посади, Контракт припинено. а 30 червня 2016 року на підставі заяви [PERSON] від 21 червня 2016 року та погодження голови Одеської обласної державної адміністрації від 21 червня 2016 року №3878/02-41/05/2957 Наказом №140-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] на посаду Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» було призначено [PERSON], 01 липня 2016 року Наказом №141-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] у вищезазначений Наказ про звільнення були внесені виправлення, якими в пункті 1 слово «Віктора» було замінено словом «Віталія» та в пункті 2 слово «Віктором» було замінено словом «Віталієм». Вважаючи вказаний Наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України неправомірним та безпідставним, а тому таким, що грубо порушує його права, позивач своєчасно звернувся до адміністративного суду за захистом свого порушеного права, було відкрито провадження, яке в подальшому закрито з тієї підстави, що спір підлягає розгляду в порядку ЦПК України місцевим загальним судом, що є підставою для поновлення строку звернення до суду. У відповідності до заяви представника позивача, наданої до суду, він підтримав заявлений позов у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив. Третя особа також не з'явилась до суду, була повідомлена належним чином. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідачки, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2013 року між ним та Державною санітарно-епідеміологічною службою України було укладено Контракт №3, предметом якого є призначення позивача на посаду Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України». З 07 червня 2016 року позивач захворів та перебував на лікарняному, про що повідомив т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] листом від 07.06.2016 року. Наказом №132-О від 08 червня 2016 року т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON], обовязки Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» було покладено на [PERSON] Однак, 29 червня 2016 року на підставі Наказу №139-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] позивача було звільнено з займаної посади з підстав, передбачених пунктом 6.2.5.11 Контракту та пункту 8 ст.36 КЗпП України, а Контракт достроково припинено. 30 червня 2016 року на підставі заяви [PERSON] від 21 червня 2016 року та погодження голови Одеської обласної державної адміністрації від 21 червня 2016 року №3878/02-41/05/2957 Наказом №140-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] на посаду Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» було призначено [PERSON] 01 липня 2016 року Наказом №141-О т.в.о. Голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України [PERSON] у вищезазначений Наказ про звільнення були внесені виправлення, якими в пункті 1 слово «Віктора» було замінено словом «Віталія» та в пункті 2 слово «Віктором» було замінено словом «Віталієм». У зазначеному Наказі про звільнення підставою для звільнення позивача з посади Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» та припинення дії Контракту вказаний пункт 6.2.5.11. Контракту, яким встановлено, що у разі недотримання фінансового та бюджетного законодавства, а також незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог Державної фінансової інспекції та її територіальних органів, керівник може бути звільнений з посади, Контракт розірваний з ініціативи відповідача, у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення терміну його дії. Стаття 43 Конституції України закріплює право громадян на працю. Зокрема, встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ст.1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до статті 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 36 КЗпП України закріплено перелік підстав припинення трудового договору, а статтями 40 та 41 КЗпП України передбачено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Вичерпний перелік підстав для розірвання Контракту, також наведено в пункті 6.2.5. Контракту. Статтею 40 КЗпП України встановлено, що звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності а також у період перебування працівника у відпустці не допускається. Разом з тим, як убачається з листка непрацездатності серії АГЗ №261910, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 14.06.2016 року по 27.06.2016 року й мав стати до роботи з 28.06.2016 року, який є святковим днем Днем Конституції України (а.с.28). До цього позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 07.06.2016 року по 11.06.2016 року, листок непрацездатності серія АГШ №844749 (а.с.29). З 29.06.2016 року по 06.07.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АГШ №608605 (а.с.30). Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач у справі постійно працював у відповідача з 23.04.2013 року на підставі Контракту №3 та був звільнений під час перебування на амбулаторному лікуванні, тобто без законної підстави, тому вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі підлягають задоволенню. З приводу можливості поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступного. Позивача було звільнено 29.06.2016 року, до Суворовського районного суду міста Одеси з даним позовом він звернувся лише 12.10.2016 року. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України закріплено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Зазначений строк, на думку суду, було пропущено позивачем з поважних причин, оскільки 19 липня 2016 року позивач звернувся з адміністративним позовом та аналогічними вимогами до Одеського окружного адміністративного суду, 21 липня 2016 року за вказаною позовною заявою було відкрито провадження по справі №815/3506/16, про що ухвалено відповідну ухвалу, однак 06 жовтня 2016 року провадження по справі було закрито у звязку з тим, що посада Директора Державної установи «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» не є публічною службою, а тому вказана справа не відноситься до юрисдикції адміністративних судів. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що з вимогами про поновлення на роботі позивач звернувся до адміністративного суду своєчасно, тому строк звернення до місцевого суду з даним позовом, після закриття провадження в адміністративній справі, пропущено позивачем з поважних причин та підлягає поновленню в порядку статті 234 КЗпП України. Інших вимог позивач не заявляв, відповідач не спростував жодним належним і допустимим доказом зазначені позивачем обставини. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1653 гривень 60 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України (за кожну з трьох вимог немайнового характеру по 551,20 грн.). Згідно п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved