Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказав, що він працював в КП «АТТУ» з червня 2010 р. до 22.02.2016 р. енергетиком. 22.02.2016 р. звернувся до керівника із заявою про звільнення з посади за власним бажанням з 26.02.2016 р. На його звернення відповіли відмовою. Просив зобов'язати відповідача звільнити його з 26.02.2016 р. за власним бажанням; зобов'язати відповідача провести зі мною остаточний розрахунок та видати трудову книжку. Позивач у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надав заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій визнав позовні вимоги в частині звільнення за власним бажанням. В іншій частині позовних вимог не заперечував після здачі матеріальної відповідальності позивачем. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), установив наступне. Позивач звернувся до КП «АТТУ» із заявою про звільнення за власним бажанням 22.02.2016 р. (а.с.4). 09.03.2015 р. [PERSON] звернувся до КП «АТТУ» із заявою про видачу трудової книжки. Як вбачається з доповідної записки від 14.03.2016 р., [PERSON] не з'явився на своє робоче місце 11.03.2016 р. та повинен вийти на роботу 11.03.2016 р., оскільки термін дії розгляду заяви про звільнення за власним бажанням вийшов 10.03.2016 р. і він є матеріально-відповідальною особою. Згідно довідки слідчого СВ Авдіївського ВП Красноармійського ВП ГУНП в Донецькій області, 30.03.2016 р. до відділку надійшла заява від в.о. директора КП «АТТУ» АГС про те, що 11.03.2016 р. в КП «АТТУ» АГС була проведена інвентаризація матеріальних цінностей підприємства, в ході проведення якої було виявлено факт крадіжки майна за період з травня 2014 р. по березень 2016 р. Заява внесена до ЄРДР за № 12016050140000195 за ч.5 ст.185 КК України. Згідно ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Відповідно до законодавства (ст.134 КЗпП України), працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Згідно ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Натомість, посилання представника відповідача на проведення остаточного розрахунку при звільненні після здачі матеріальної відповідальності не відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з працівником відповідного договору. У відповідності зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход держави у розмірі, що передбачений ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved