Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26.10.2020 року по дату повного розрахунку 23.03.2021 року в сумі 123149 грн. 32 коп., судовий збір в сумі 1231,49 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем, був звільнений 26.10.2020 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення відповідачем не була проведена виплати всіх належних сум, заборгованість на момент звільнення склала за серпень 2020 року 11747,41 грн., за вересень 2020 року 18781,45 грн., за жовтень 2020 року 69236,83 грн. Остаточний розрахунок відповідач провів лише 23.03.2021 року. Просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення по день остаточного розрахунку, тобто за 148 днів затримки. Ухвалою судді від 12.04.2021 року визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи. У наданий в ухвалі час від сторін заперечень проти розгляду справи у спрощеному провадженні не надходило. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи та у встановлений законом строк, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, подано відзив. Із змісту відзиву вбачається, що відповідачем дійсно не було проведено виплату заборгованості по заробітній платі в день звільнення. Заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу 23.03.2021 року. Що стосується стягнення середнього заробітку, зазначив, що кількість робочих днів, за які позивачу отримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 27.10.2020 року по 23.03.2021 року складає 43 робочих днів, з яких за жовтень 2020 року- 3 робочі дні, за листопад 2020 року- 17 робочих днів, за грудень 2020 року- 15 робочих днів. за січень 2021 року- 8 робочих днів, за лютий 2021 року- 0 робочих днів, за березень 2021 року- 0 робочих днів, отже середній заробіток [PERSON] складає 1045,16 грн. ( 1045,16 грн. х 43 робочих днів), з урахуванням встановлення відповідно до Наказу т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» №309 від 24.07.2020 року неповного робочого тижня на підприємстві з 01.10.2020 року з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер, тобто середній заробіток за цей період складає 44941,88 гривень. Крім того, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року просив суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до 10% від загального їх розміру 44941,88 грн. та в разі їх стягнення просили стягнути в розмірі 4494,19 грн. Вважає, що таке зменшення розміру середнього заробітку врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі та є таким, що запобігатиме негативних наслідків для всіх сторін по справі. Щодо стягнення витрат на правову допомогу представник вказує, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги, зазначеної у попередньому розрахунку судових витрат. При цьому заявлені позивачем до відшкодування витрати є абсолютно не співмірними із складністю даної справи, обсягом послуг і реальним часом , затраченим на надання відповідних послуг адвокатом. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що відповідачем не надано доказів встановлення колективним договором на підприємстві меншої тривалості робочого часу, ніж це передбачено ст. 50, 52 КЗпП України. Звертає увагу, що на дату звільнення 26.10.2020 року рахунки підприємства були не заблоковані та керівництво мало змогу провести повний, належний розрахунок працівника при звільненні. Крім того вказує, що зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Позивач зазначає, що він не має наміру штучно збільшити розмір позовних вимог до відповідача, тому вважає, що підприємство повинно компенсувати середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 154683,68 грн. Враховуючи прохання відповідача та те, що сума позову 123149,32 пропонує зменшити суму компенсації до цієї суми. Просить також стягнути витрати на правничу допомогу, яка складає 5000 грн. Представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив, в яких просив враховуючи розрахунки підприємства щодо суми середнього заробітку в розмірі 44941,88 грн., зменшити розмір середнього заробітку до 10 %, тобто до 4494,19 грн. При цьому просив звернути увагу на список працівників крупномеханічного цеху для ознайомлення з наказом Т.в.о. Генерального директора № 309 від 24.04.2020 року «Про встановлення неповного робочого тижня» відповідно до якого [PERSON] було власноручно поставлено підпис, що підтверджує факт ознайомлення із вказаним наказом та погодженням продовження роботи на визначених умовах неповного робочого тижня. Враховуючи правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05.03.2020 року у справі № 911/471/19, просив відмовити у вимозі про стягнення витрат на правничу допомогу. Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином та своєчасно. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем до 26.10.2020 року, був звільнений, відповідно до Наказу №538 від 26.10.2020 року, за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки. ( а. с. 9-10) Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в день звільнення відповідачем не була проведена виплати всіх належних сум, заборгованість на момент звільнення склала за серпень 2020 року 11747,41 грн., за вересень 2020 року 18781,45 грн., за жовтень 2020 року 69236,83 грн. Остаточний розрахунок відповідач провів лише 23.03.2021 року. Статтею 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюєтьсявиходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно з довідкою ДП «Завод «Електроважмаш» від 19.05.2021 року № 245/556 середньоденна заробітна плата [PERSON] , який займав посаду Токар 4 розряду, складає 1045,16 грн (а. с. 44). 24 липня 2020 року т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» було підписано наказ № 309 «Про встановлення неповного робочого тижня», а саме, з 01 жовтня 2020 року на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер. Наказом ДП «Завод «Електроважмаш» від 21 жовтня 2020 року № 427 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 14, 15, 16, 17, 21, 22, 23, 24, режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у січні 2021 року: 18, 19, 20, 21, 25, 26, 27, 28. Наказом ДП «Завод «Електроважмаш» від 26.01.2021 року № 261-01/09 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено простій працівників у лютому 2021 року. Наказом ДП «Завод «Електроважмаш» від 22.02.2021 року № 261-01/61 на ДП «Завод «Електроважмаш» в продовжено простій працівників у березні 2021 року. Таким чином, кількість робочих днів повинна розраховуватись за графіком роботи підприємства. 23 березня 2021 року ДП «Завод «Електроважмаш» провело виплату [PERSON] заборгованості по заробітній платі. В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 27.10.2020 року, наступного дня з моменту звільнення, та по 23.03.2021 року, по день фактичного розрахунку. Відповідно до наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача складає 1045,16 гривні, позивач при подачі позову посилався на свій розрахунок та зазначав розмір середньоденного заробітку в сумі 832,09 гривень. Але, в даному випадку, судом використовується для розрахунку середнього заробітку за час розрахунку розмір середньоденного заробітку визначеного в довідці відповідача, оскільки він проведений у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь [PERSON] становить 44941,88 грн, виходячи з такого розрахунку: 1045,16 грн середньоденна заробітна плата позивача * 43 робочих днів, тобто встановленого неповного робочого тижня. Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню. Суд також звертає увагу, що згідно списку працівників крупно механічного цеху (обліковий шифр 014) для ознайомлення з наказом Т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» № 309 від 24.04.2020 року «Про встановлення неповного робочого тижня», відповідно до зазначеного списку позивачем було власноруч підписано, що підтверджує факт ознайомлення з вказаним наказом. Таким чином суд вважає недоречними заперечення позивача в цій частині. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91 п. 1, 2, 3, 4 постанови). Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Отже, суд не знаходить підстав для зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10%. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п. п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 44941 грн. 88 коп. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з підприємства на його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В тому числі, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Тобто, правова допомоги є предметом доказування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 р. у справі №826/1216/16 зробила наступний висновок: склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження); зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені; відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано суду договір № 2403/Ц про надання правової допомоги від 24.03.2021 року, укладений між ГО «Правова група Допомога» та [PERSON] , акт про прийняття-передачі наданих послуг, вказані документи надані суду в копіях, без печатки. Проте квитанції про оплату фактичних витрат в розмірі 5000 грн. або інший банківський документ, [PERSON] суду не було надано. Тому, суд погоджується із доводами відповідача щодо відмови в задоволення вимог про відшкодування відповідних витрат, оскільки позивачем не підтверджено документально витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial