Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить по уточнюючій заяві стягнути на його користь з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 27.03.2014 року по 21.11.2014 року в сумі 9622 грн.20 коп., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 10.07.2012 року по 30.10.2014 року в сумі 2273 грн. 60 коп., вихідну допомогу в сумі 7308 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 966 грн. 46 коп., мотивуючи тим, що 26.03.2014 року апеляційний суд Житомирської області ухвалив рішення по справі №286/969/13-ц, яким було поновлено його на посаді директора приватного підприємства « Фірма « Фема Імпорт і експорт»» з 12.10.2012 року та стягнуто з останнього на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 грн. 04 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 226 грн.. Оскільки, рішення не виконувалося добровільно, було направлено виконавчий лист в державну виконавчу службу для його виконання в примусовому порядку. 03.11.2014 року ним було отримано від відповідача копії наказів від 30.10.2014 року про поновлення його на роботі та про звільнення його з посади директора 30.10.2014 року в зв’язку з припиненням повноважень. Про необхідність проведення остаточного розрахунку та виплати вихідної допомоги в наказі про звільнення не зазначено. Тому він уточнив розміри заборгованих виплат. В судовому засіданні позивач свої уточнені позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Щодо задоволення позову не заперечує. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Рішенням апеляційного суду Житомирської області по справі №286/969/13-ц від 26.03.2014 року було скасовано рішення Овруцького районного суду від 20.08.2013 року по справі за позовом [PERSON] до приватного підприємства « Фірма « Фема Імпорт і експорт»» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено нове, яким поновлено [PERSON] на посаді директора вказаного підприємства з 12.10.2012 року та стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 грн. 04 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23 226 грн. 88 коп., що підтверджується копією вказаного рішення. Копії наказів по приватному підприємству « Фірма «Фема Імпорт і експорт»» №18-к від 30.10.2014 року свідчать про скасування наказів від 11.10.2012 року про розірвання трудового договору та звільнення [PERSON] та від 01.08.2014 року №15к і 16к про поновлення на роботі та звільнення з посади, та про звільнення його з посади директора 30.10.2014 року у зв’язку з припиненням його повноважень (п.5 ст.41 КЗпП України). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред’явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз’яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як стверджує позивач в своїй заяві він звернувся 03.11.2014 року до відповідача за телефоном, який вказаний у Державному реєстрі підприємств для отримання остаточного розрахунку, але отримав відповідь, що працівники відповідача відсутні за вказаною адресою. На час розгляду справи в суді заборгованість йому не виплачено. Представником відповідача позовні вимоги визнано. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб – грошових коштів протягом 153 днів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Однак, з копії рішення апеляційного суду Житомирської області по справі №286/969/13-ц від 26.03.2014 року вбачається, що в описовій частині при проведенні розрахунку середнього заробітку використано середньоденний заробіток в сумі 55 грн.04 коп., який підтверджено довідкою відповідача. Згідно з ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, суд обраховує розмір спірних виплат, виходячи з вказаного розміру середньоденного заробітку. Так, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з 27.03.2014 року по 30.10.2014 року (по день звільнення) становить: березень – 55,04 грн.Х3 (робочі дні в березні)=165, 12 грн., за квітень – 55,04 грн.Х21= 1155, 84 грн., за травень – 55,04 грн.Х19=1045,76 грн., за червень – 55,04 грн.Х20=1100,80 грн., липень – 55,04 грн.Х23=1265,92 грн., серпень – 55,04 грн.Х20=1100,80 грн., вересень – 55,04Х22=1210,88 грн., жовтень – 55,04Х22=1210,88 грн., а всього 8256 грн. 00 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З позивачем в день звільнення мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 8256 грн.00 коп. та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки, яка складає: 55,04 коп. (середньоденний заробіток х 21 (робочі дні з часу звільнення, з 30.10.2014 року по 21.11.2014 року- день розгляду справи в суді) = 1155 грн.84 коп. (середній заробіток за весь час затримки). Однак, до стягнення підлягає сума в межах позовних вимог – 966 грн.46 коп., як наведено позивачем у розрахунку. Статтею 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених в пункті 5 частини першої статті 41, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Таким чином, позивачу мала бути виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 7265 грн. 28 коп. (55,04 грн. – середньоденний заробіток, Х22 – робочі дні Х6 –розмір), яка і підлягає стягненню з відповідача на його користь. Згідно з вимогами ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. У відповідності до положень ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Позивач стверджує, що за період роботи з 10.07.2012 року по 30.10.2014 року не використав належні йому відпустки в кількості 56 календарних днів. Вказана обставина не заперечується представником відповідача. Згідно з положеннями ст. 75 ч.1 КЗпП Украни, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. При розрахунку компенсації позивач виходив саме із тривалості відпустки - 24 календарні дні. Як вже було встановлено, середньоденний заробіток відповідача становив 55 грн.04 коп.. Так, його заробіток за липень 2012 року буде становити: 55,04 грн.Х16 днів=880,64 коп., за серпень –грудень 2012 року: 55,04Х22=1210,88 грн.. Таким чином компенсація за 2012 рік буде становити: (880, 64+1210,88 х 5)/175 дн. х 10,5 дн. = 416 грн.10 коп.. За 2013 рік: 1210,88х12 міс./365Х24 дн.=955 грн.43 коп.. За 2014 рік: 1210,88х10 міс./303х20= 799 грн.26 коп., в всього компенсації – 2170 грн. 79 коп. Відповідно вказана сума і підлягає стягненню на користь позивача. З відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

Outcome: partial