Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову покликаються на те, що є власником вищевказаної квартири на підставі договору дарування, у якій зареєстрована відповідачка. Проте, відповідачка [PERSON] в квартирі не проживає та її місце знаходження не відоме. Після укладення договору дарування квартири та реєстрації права власності, попередній власник квартири - відповідачка [PERSON] виїхала з квартири. На сьогоднішній день комунальні послуги не сплачує і самостійно знятися з реєстраційного обліку відмовилась. Дана квартира необхідна позивачу для особистого проживання та проживання членів своєї сім'ї. Той факт, що в квартирі досі зареєстрована відповідачка [PERSON] заважає йому повноцінно нею користуватись, адже він не має до неї жодного відношення та не зобов'язаний узгоджувати з нею в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження квартирою. Просить позов задоволити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач та його представник не з'явились, хоча належним чином були повідомлені, проте від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, хоча належним чином викликалась у судове засідання, зокрема оголошенням в газету «Високий Замок» про виклик в судове засідання, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач - Центр надання адміністративних послуг Франківського району м. Львова в судове засідання не з'явився хоча належним чином викликався у судове засідання. Суд, на підставі ст.224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є позивач - [PERSON]. Так у спірній квартирі зареєстровані також [PERSON], попередній власник квартири, що підтверджено довідкою ЖБК №102 від 15.03.2016 р. № 102/36. При цьому встановлено, що відповідач, хоча і зареєстрована у спірній квартирі, однак не проживає у такій протягом тривалого часу, що стверджується актом, складеним комісією ЖБК №102 від 26.11.2015р. Відповідно до вимог статей 317, 391 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно з ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Врахувавши наведені обставини, суд приходить висновку, що оскільки між позивачем та відповідачем не укладався договір оренди жилого приміщення, така не є членом сім'ї позивача, або іншими особами, які проживають разом з власниками житла, добровільно залишила спірну квартиру та не проживає у такій понад встановлені строки, відповідач оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, а відтак не має належного права користуватися квартирою позивача, а тому відсутні правові підстави для подальшої реєстрації такої у спірному житловому приміщенні. Відтак суд приходить до переконання, що останню слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку, а позов задовольнити. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Факт непроживання відповідача по справі за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується документами, доданими до позовної заяви. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст.317, 391 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved