Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного депертаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновки Евеліни Сергіївни про визнання недійсним рішення про відмову в реєстракції права, його скасування, зобов`язання повторно розглянути заяву про державну реєстрацію цього права, який було уточнено. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач звернувся до відповідача з питання реєстрації прав власності на квартиру [ADDRESS] на підставі вимог ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» за договором іпотеки. Відповідач відмовив у здійсненні реєстрації рішенням від 12.06.2018 року виходячи з того, що після укладення договору іпотеки змінився власник предмету іпотеки. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки іпотека є дійсною для набувача і також у тому випадку, якщо до його відома не доведено про обтяження майна. Враховуючи, що фактично вирішується право власності позивача, тому спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Просить скасувати рішення відповідача від 12.06.2018 року про відмову у державній реєстрації права власності № 41559482 та зобов?язати відповідача повторно розглянути його заяву про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з вищевикладених підстав. Відповідач в судове засідання не прибув, надавши відзив на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність. У відзиві відповідач заперечує проти позову та посилається на те, що порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановю Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 та проводиться відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При розгляді звернення позивача було здійснено пошуки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, встановлено невідповідність між заявленими та зареєстрованими речовими правами , а саме встановлено, що іпотекодавець [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] , оскільки у 2012 році було укладено нотаріально посвідчений договір дарування вказаної квартири іпотекодавцем та [PERSON] та в подальшому укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] Враховуючі, що перехід права власності відбувався два рази, тому відповідно до вимог п.5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було відмовлено у державній реєстрації права власності за відповідачем, оскільки наявні суперечності між заявленим та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору іпотеки від 15.12.2008 року та додаткових договорів від 11.03.2009 року, 02.04.2010 року, іпотекодавець [PERSON] та іпотекодержатель [PERSON] уклали договір про забезпечення виконання зобов`язання на підставі договору позики грошей від 15.12.2008 року із додатковими угодами до нього у розмірі 460000 грн. з виплатою 8,4 % щомісяця строком повернення боргу до 02.10.2010 року та в забезпечення виконання зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] та у разі невиконання зобов`язання іпотекодержавтель задовольняє свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.( а.с.45-48, 51). Згідно вимоги іпотекодержателя [PERSON] на адресу іпотекодавця [PERSON] від 04.01.2012 року, іпотекодавець не виконує свої зобов`язання за договором позики , тому іпотекодержатель повідомляє про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру , якщо протягом 30 днів не буде виконано зобов`язання. (а.с.49). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно від 11.06.2018 року наявна інформація, що квартира [ADDRESS] є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2016 року , попередні відомості про власність на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування від 15.10.2013 року, та на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування від 27.08.2012 року. Наявні відомості про іпотекодержателя [PERSON] , іпотекодавця [PERSON] на підставі договору іпотеки від 15.12.2008 року, запис про іпотеку відновлено за рішенням Орджлнікідзевського районного суду м.Маріуполя від 11.02.2016 року, справа № 265/7059/15-ц. ( а.с.52-54). Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 12.06.2018 року № 41559482 державним реєстратором прав на нерухоме майно Коновкою Е .С. відмовлено заявникові [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 15.12.2008 року, додаткового договору до нього від 11.03.2010 року. Відмова мотивована посиланням на вимоги п.5 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверженого постановю Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, оскільки відповідно пошуків у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлена невідповідність між заявленими та зареєстрованими речовими правами, а саме [PERSON] не є власником квартири, власником є інша особа. ( а.с. 3). Таким чином судом встановлено, що на час розгляду державним реєстратором прав на нерухоме майно заяви позивача про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , прийняту 08.06.2018 року від [PERSON] , іпотекодавець [PERSON] не була власником квартири, перехід права власності на квартиру відбувся кілька разів та власником квартири є інша особа. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. З ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Вимогами п.5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, відповідно до якої іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Згідно вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного та аналізуючи наведені вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, згідно договору іпотеки від 15.12.2008 року в забезпечення виконання зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] та у разі невиконання зобов`язання іпотекодержатель задовольняє свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, таким чином позивач має право звернути стягнення за договором позики на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на пердмет іпотеки, при цьому у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Державним реєстратором під час прийняття рішення про відмову у заяві позивача про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , не враховано вимоги Закону України «Про іпотеку», тому рішення від 12.06.2018 року є необґрунтованим та підлягає скасуванню, а заява позивача повторному розгляду відповідно до вимог діючого законодавства. При розгляді справи було встановлено, що державний реєстратор прав на нерухоме майно юридичного депертаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновка Евеліна Сергіївна звільнилася з вищевказаної посади 07.11.2018 року, тому зобов`язання повторно розглянути заяву [PERSON] про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки відповідно до вимог діючого законодавства суд покладає на особу, яка займає посаду державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного депертаменту Маріупольської міської ради Донецької області на теперішній час.

Outcome: approved