Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду та з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 90 000,00 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 73 850,40 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 23 625,74 грн., моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 447,61 грн., посилаючись на невиплату заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати при звільнення в зв`язку з чим, позивач вказує на те, що підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день винесення рішення. Ухвалою судді від 01 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Того ж дня, ухвалою судді витребувано у відповідача довідку про наявність та розмір заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи начальника юридичного відділу Штоюнди Володимира Івановича з 15 серпня 2016 року по 20 серпня 2018 року, а також розрахункові листи за вказаний період роботи останнього. Ухвалою судді від 28 грудня 2018 року відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України за клопотанням представника позивача розгляд справи призначено здійснювати з викликом сторін, яким додатково роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Просила суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач уповноваженого представника в судове засідання не делегував, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причину неявки суд не повідомив, відзиву, заяв або клопотань з процесуальних питань не надав. За даних обставин, за яких відповідач будучи належним чином повідомленим, відзиву, заяв або клопотань з процесуальних питань не подав, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе вирішити справу у їх відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] працював у Державному підприємстві «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» на посаді начальника юридичного відділу з 15 серпня 2016 року по 20 серпня 2018 року. Судом встановлено, що 20 серпня 2018 року на підставі наказу від 17 серпня 2018 року № 103/к згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін позивача було звільнено із займаної посади (а.с. 27). Незважаючи на те, що позивачем виконувалась належним чином поручена йому робота, відповідачем не було здійснено повного розрахунку з позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до довідки № 283 від 14 грудня 2017 року станом на 12 грудня 2017 року перед [PERSON] існує заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 43 447,75 грн. (а.с. 29). Згідно з розрахунками позивача, наявними в матеріалах справи, загальна заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі, з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку, за період з 15 серпня 2015 року по 20 серпень 2018 року становить 23 625,74 грн., а з урахуванням індексу інфляції, що становить 126,251 % складає 90 000,00 грн. (а.с. 35-36). Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Таким чином, оскільки відповідачем заробітна плата не була виплачена позивачу при звільненні, вона підлягає стягненню за рішенням суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, як вже зазначалось вище вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-76цс14, від 23 грудня 2015 року у справі №6-837цс15, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату в повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати, розмір якого обрахований наступним чином. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Оскільки, відповідачем на ухвалу судді не надано довідки про наявність та розмір заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи начальника юридичного відділу Штоюнди В.І. з 15 серпня 2016 року по 20 серпня 2018 року, а також розрахункових листів за вказаний період роботи останнього, суд при здійсненні розрахунків виходить із середньоденної заробітної плати позивача, середньої кількості робочих днів у місяці, тобто 21 робочий день та загальної кількості місяців затримки належного розрахунку з моменту звільнення позивача до дати ухвалення рішення (5419,64 грн. за жовтень 2017 року + 6655,00 грн. за листопад 2017 року):(21+22)=280,80 грн. Поряд із цим, як зазначає позивач на момент подання позову він не отримав розрахункові листи за останні два календарні місяці роботи, тому він обчислює орієновану суму середнього заробітку, виходячи з наявної довідки № 282 від 14 грудня 2017 року, з якої вираховується середня заробітна плата (5419,64 грн. за жовтень 2017 року + 6655,00 грн. за листопад 2017 року):(21+22)=280,80 грн. Кількість робочих днів з 20 серпня 2018 року по 10 вересня 2019 року дорівнює 263 дні, отже розмір середнього заробітку позивача за цей період дорівнює 263 х 280,8 = 73 850,40 грн. Таким чином, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року дійшов висновку, що сума середнього заробітку розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 73 850,40 грн. (280,8 х 263 робочих днів затримки). Між тим, в силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині середнього заробітку враховуючи заяву про збільшення вимог від 12 серпня 2019 року у розмірі - 73 850,40 грн. Таким чином, підлягає також стягненню з відповідача компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 23 625,74 грн. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Позивач зазначає, що у зв`язку із порушенням прав він зазнав моральних страждань та в якості компенсації останній просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 100 000,00 грн. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнав душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, яку було спричинено боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, а тому оцінює моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., що в даному випадку буде справедливою сатисфакцією. Відповідно до ч.ч. 1 та 3 (п. 1) ст. 133 та ч.ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручі до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та часткового задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 700,00 грн. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді, а також відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суму гонорару, виходячи із розміру задоволених позовних вимог. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial