Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Представник позивача [PERSON] (ордер серії ОД № 274174 від 23.02.2019 р.) уточнив позовні вимоги та просив визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явились, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі по справі, у підготовче судове засідання не з`явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , власники [PERSON] та [PERSON] , самочинних споруд не має; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.11.2008 р.; протокол опиту [PERSON] та [PERSON] за їх згодою відповідно п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 13.11.2018 р.. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку по [ADDRESS] та батьками позивача. В 2007 р. [PERSON] та [PERSON] передали сину вищевказаний будинок. В 2008 р. позивач вирішив оформити документи на будинок та замовив технічну інвентаризацію, однак, у зв`язку з тим, що згідно з по господарської книги, власниками житлового будинку були його батьки, то документи виготовлялись на них. Однак, з 2007 р. позивач постійно та безперервно володіє та користується будинком. Він сплачує комунальні платежі, проводить поточний ремонт в будинку та постійно мешкає в ньому разом із своєю сім?єю. Усі родичі та оточуючі вважають його власником будинку, що підтверджується, поясненнями [PERSON] та [PERSON] , які викладені в протоколі опиту за їх згодою відповідно п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 13.11.2018 р. та 28.08.2019 р.. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає, що за ним може бути визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , в порядку ст.. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні\~спорів,\~пов`язаних\~із набуттям\~права власності\~за набувальною\~давністю,\~суди повинні\~враховувати,\~зокрема,\~таке: володіння\~є добросовісним,\~якщо особа\~при заволодінні\~чужим майном\~не знала\~і не\~могла знати\~про відсутність\~у неї\~підстав для\~набуття права\~власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~статті 344\~Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивач з 2007 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком по [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.11.2008 р. У зв`язку з тим, що відповідачі не висувають вимоги про повернення нерухомого майна, погодились із позовними вимогами, про що свідчить заява, яка знаходиться матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , в порядку ст.. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного, \~ \~ \~ \~

Outcome: approved