Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визначення додаткового строку для прийняття спадщини в якому зазначив, що [INFO] померла його бабуся [PERSON]. Після смерті останньої, відкрилася спадщина на частку в квартирі [ADDRESS]. Вважаючи відповідача спадкоємцем першої черги, оскільки він був її сином, у встановлений законом строк із відповідною заявою про прийняття спадщини позивач не зверталася, будучи впевненим, що не має на це права. В лютому 2014 року позивачу стало відомо, що [INFO] померла [PERSON] склала заповіт на належну їй частку квартири [ADDRESS] заповівши її третій особі - [PERSON] та самому позивачу в рівних частках. Дізнавшись, що було складено заповіт і позивач має право на частку в зазначеній вище квартирі як спадкоємець по заповіту, 05.04.2014 року останній звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини. 05.04.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із пропуском ним строку для її прийняття та відсутністю факту прийняття спадщини. Тоді ж позивачу стало відомо, що третя особа [PERSON], будучи другим спадкоємцем по заповіту, 30.05.2013 року зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від померлої про що позивачу нічого відомо не було. Вважаючи свої права порушеними, оскільки відповідач та третя особа [PERSON] не повідомили про наявність заповіту, просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки він був пропущений з поважних причин. Позивач та його представник, в судовому засіданні підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що позивач знав про наявність заповіту, але не скористався своїм правом на звернення із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк, тому підстав для визначення додаткового строку немає. Крім цього вказував на те, що відповідач прав позивача не порушував, оскільки спадщини від померлої не приймав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог вказуючи на те, що позивач добре знав про наявність заповіту, оскільки спадкодавець за життя повідомляв його про цей факт але він не скористався своїм правом без поважних причин. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив ухвалити рішення відповідно до положень чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача та третьої особи, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 24.07.2008 року [PERSON] було складено заповіт, яким остання заповіла належну їй частку квартири [ADDRESS] позивачу та третій особі [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. 30.05.2013 року третя особа [PERSON], будучи спадкоємцем частини квартири по заповіту, яка належала померлій [PERSON] звернулася до Четвертої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В своїй заяві вказала про те, що позивач [PERSON] також є спадкоємцем після смерті [PERSON] по заповіту. Позивач стверджує, що вона не знала про необхідність звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], оскільки відповідач та третя особа [PERSON] приховали від неї факт наявності заповіту на її ім'я, що і стало причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а коли вона дізналася про наявність такого заповіту, відповідний строк був вже пропущений. З такими твердженнями позивача, суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з копії паспорта позивача, на момент смерті спадкодавця він був зареєстрований в [ADDRESS], тобто не за місцем проживання спадкодавця. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено, що Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в листопаді 2008 року під час перебування його в квартирі [ADDRESS] він особисто чув, як за обідом спадкодавець повідомила позивача та третю особу [PERSON] про те, що склала заповіт на належну їй частку квартири на них в рівних частках. В судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснила, що позивачу було достовірно відомо про наявність заповіту, оскільки вона сама неодноразово казала про це та спадкодавець самостійно повідомляв про цей факт позивачу та іншим особам. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач спадщини від померлої не приймав та фактично не претендує на неї. В зв'язку із встановлення вказаного факту, судом в рамках ч.4 ст. 10 ЦПК України стороні позивача було роз'яснено його право на звернення до суду із клопотанням передбаченого ч.1 ст. 33 ЦПК України щодо визначення належного відповідача. Незважаючи на роз'яснення суду про наявність у позивача права, передбаченого ст. 33 ЦПК України, жодного клопотання на адресу суду не надходило і позивач наполягав на подальшому розгляді справи саме зазначеним ним суб'єктним складом. Також п. 24 вищенаведеної постанови визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В судовому засіданні було встановлено, що зі слів позивача він не звертався із заявою про прийняття спадщини у встановлені строки виключно тому, що вважав відповідача єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця, а тому він не мав права звертатися із відповідної заявою, оскільки не знав про наявність заповіту. Разом із цим, чинне законодавство не передбачає заборони щодо звернення спадкоємця однієї черги за наявності спадкоємця іншої черги із заявою про прийняття спадщини за умови відсутності заповіту. За таких обставин, враховуючи суб'єктний склад учасників процесу, недоведеності посилань позивача про наявність поважних причин пропуску строку, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed