Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про визнання договору дарування недійсним правочином. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 02.12.2009 року між сторонами було укладено договір дарування, однак він вважав що укладає договір довічного утримання, тому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку №93 по вул. Севастопольській в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, оскільки він помилився щодо обставин при вчиненні спірного правочину, а саме вважав що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Позивач та його представник у судовому засіданні повністю підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні надали письмові заперечення у яких вважали предявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими, тому просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] із застосуванням терміну позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просить визнати недійсним договір дарування від 02.12.2009 року житлового будинку №93 по вул. Севастопольській в м. Підгородне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, оскільки при укладенні даного правочину його було введено в оману і він не усвідомлював значення своїх дій, а саме вважав що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Так, згідно статті 69 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] в обґрунтування своїх доводів посилається на те, що відповідачка [PERSON] за умовами спірного договору повинна була доглядати та надавати допомогу до самої смерті, але довідавшись що йому 19.10.2011 року поставили діагноз рак шлунку припинила це робити, за таких обставин суд приходить до висновку про те, що позивачу стало відомо про можливе порушення його прав з моменту коли відповідачка припинила його доглядати, і саме з цього часу почав спливати строк позовної давності, але з 19.10.2011 року до 22.12.2015 року (дата подання позову) ніяких дій направлених на захист свого порушеного права [PERSON] не вчиняв. Таким чином, судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом лише 22.12.2015 року, тобто за межами строків позовної давності, передбачених статтею 257 ЦК України (тривалістю у 3 (три) роки). Разом з ти, суду не надано доказів того, що [PERSON], пропущено термін звернення до суду з даним позовом за поважних причин, крім того позивач у своїй позовній заяві не просить суд поновити термін звернення до суду з даною позовною заявою. У відповідності до ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, вимоги [PERSON] предявлені у позові до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним правочином підлягають залишенню без задоволення у звязку зі спливом терміну позовної давності. Судові витрати слід залишити за позивачем, відповідно ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed