Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 348/1000 частин квартири в будинку [ADDRESS] . Заявлені вимоги обргунтовано тим, що згідно договору купівлі-продажу від 10.03.1998 року 348/1000 частин квартири [ADDRESS] належали [PERSON] та [PERSON] .. 15.10.1998 року між позивачем та власниками квартири - [PERSON] та [PERSON] була укладена розписка згідно якої останні отримали від позивача грошові кошти в розмірі 3500 дол. США, що було повною вартістю кімнати, що є предметом спору по даній справі. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] зобов`язались укласти з позивачем договір купівлі-продажу 348/1000 частин квартири в будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після підписання розписки [PERSON] та [PERSON] припинили користуватись майном, що є предметом спору по даній справі. У лютому 2000 року позивачу було надано довіреність від [PERSON] на управління та розпорядження всім майном де б воно не знаходилось та з чого б не складалось. Також позивач в позові зазначає, що [PERSON] померла [INFO] . Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що він відкрито та неприривно користується та володіє квартирою [ADDRESS] та просить суд визнати за ним право власності на 348/1000 частин квартири. Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити позов в повному обсязі та свою позицію обґрунтовував посиланням на вимоги ст. 344 ЦК України. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку, шляхом розміщення оголошення. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Даний спір виник у сфері цивільних відносин, позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. З пояснень позивача слідує, що згідно договору купівлі-продажу від 10.03.1998 року 348/1000 частин квартири [ADDRESS] належали [PERSON] та [PERSON] .. 15.10.1998 року між позивачем та власниками квартири - [PERSON] та [PERSON] була укладена розписка згідно якої останні отримали від позивача грошові кошти в розмірі 3500 дол. США, що було повною вартістю кімнати, що є предметом спору по даній справі. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] зобов`язались укласти з позивачем договір купівлі-продажу 348/1000 частин квартири в будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після підписання розписки [PERSON] та [PERSON] припинили користуватись майном, що є предметом спору по даній справі. У лютому 2000 року позивачу було надано довіреність від [PERSON] на управління та розпорядження всім майном де б воно не знаходилось та з чого б не складалось. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що він відкрито та неприривно користується та володіє квартирою [ADDRESS] та просить суд визнати за ним право власності на 348/1000 частин квартири. У статті 41\~Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до приписів ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зіст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: -наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності\~\~(постанова ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). За змістом ч. 1 ст.\~344\~Цивільного кодексу\~України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути без титульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. ВС зазначив, що за аналізом частини першій статті 344\~ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні ані розписка, ані довіреність на які посилався позивач. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що квартира, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності відповідача. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у нього документів про оплату необхідних комунальних платежів, копії яких долучені до матеріалів справи. Однак доказів того, що позивачу не було відомо про те, що право власності на квартиру належить відовідачу, суду не надано. А дана обставина є обов`язковою при доказуванні набуття права власності за набувальною давністю. Водночас суд звертає увагу на те, що права позивача закріплені ст..\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не порушені, тому як позов не пов`язаний з захистом права позивача на житло. З пояснень позивача на час розгляду справи йому будь-хто не перешкоджає у проживанні у вказаній квартирі та не вимагає її звільнити. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає.

Outcome: dismissed