Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь витрати на лікування в розмірі 3197,78 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля ГАЗ 3302-414 СПГ, в розмірі 56924, 54 грн., вартість експертного товарознавчого дослідження в розмірі 2000,00 грн., втрачений дохід за десять місяців каліцтва в розмірі 137684,71 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що під час ДТП, винуватцем якої є [PERSON], що сталася 22.01.2016 на автодорозі Н11 Дніпропетровськ - Миколаїв, йому були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості. Протиправними діями [PERSON] позивачу завдана майнова шкода, яка складається з витрат на лікування, доходу, втраченого за час його каліцтва, вартості відновлювального ремонту автомобіля та вартості експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля. Витрати на лікування склали 3197,78 грн., дохід, що був втрачений позивачем за десять місяців каліцтва, склав 137684,71 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 56924,54 грн., а вартість експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля склала 2000,00 грн. Протиправними діями [PERSON] позивачу також була завдана істотна моральна шкода, яку він оцінює в 100000,00 грн. Оскільки [PERSON] на момент ДТП працював в ТОВ «Автотрансервіс», позивач вважає, що завдана діями працівника шкода підлягає відшкодуванню відповідачем з відповідача на підставі ч.1 ст. 1172 ЦК України. Вказаний цивільний позов заявлений [PERSON] в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040230000031 від 22.01.2016 року, по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст. 286 КК України та вирішений відповідно до вироку Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2018 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року зазначений вирок суду скасований в частині вирішення цивільного позову, а справа направлена до суду для розгляду цивільного позову у встановленому порядку. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08.08.2018 року цивільний позов прийнятий до розгляду в порядку загального позовного провадження та розпочате підготовче провадження, яке закрите відповідно до хвали суду 13 грудня 2018 року, та справу призначено до судового розгляду по суті. Присутні в судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі з підстав вказаних в позові. Присутній в судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Автотранссервіс» проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що позивач заявив вимоги до неналежного відповідача. Стверджував, що [PERSON] на час скоєння ДТП не перебував у трудових відносинах з товариством, а виконував роботу по цивільно-трудовій угоді, тобто володів транспортним засобом на підставі трудової угоди та здійснював разові перевезення пасажирів при відсутності основного водія, а тому тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля. Розмір моральної шкоди позивачем не доведений. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.. Судом встановлено, що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.03.2018, [PERSON] визнано винуватими у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зазначений вирок оскаржений в апеляційному порядку, проте в частині призначення покарання - залишений без змін (а.с. 5-6). Відповідно до установчої частини вироку - [PERSON] 22 січня 2016 приблизно о 09 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автобусом «Мерседес Бенц 0345», реєстраційний номер [NUMBER], рухався за міжміським маршрутом «Інгулець - Дніпропетровськ», по засніженій проїзній частині автодороги Н11 Дніпропетровськ - Миколаїв в Криворізькому районі Дніпропетровської області з боку с. Широке в напрямку с. Авдотівка зі швидкістю близько 50 км/год. В цей час на звуженні дороги ліворуч, біля правого краю проїзної частини стояв автомобіль [NUMBER], який зламався. Зпереду нього його ремонтував [PERSON] Водій [PERSON] наближаючись до звуження дороги вліво повинен був діяти відповідно до п.п. 1.5; 2.3 (б); 12.1 Правил дорожнього руху України . Однак [PERSON], діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, допустив занос керованого ним автобусу, чим порушив п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України, виконання яких було необхідно умовою для запобігання події, та контактував передньою частиною автобусу «Мерседес Бенц 0345» реєстраційний номер [NUMBER] з задньою частиною автомобілю [NUMBER], який стояв біля правого краю проїзної частини, внаслідок зіткнення автомобіль [NUMBER] просунувся вперед та контактував з пішоходом [PERSON], який знаходився попереду нього. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді: синців обличчя та правої гомілки, закритого перелому середньої третини правої великогомілкової кістки без зміщення, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров'я. Між порушенням [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України та настанням наслідків - заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілому [PERSON] є прямий причинний зв'язок. При досліджені матеріалів кримінального провадження № 177/472/16-к, встановлено, що шкода позивачу завдана транспортним засобом Мерседес Бенц 0345 реєстраційний номер [NUMBER], яким на підставі договору оренди від 13 січня 2016 року володіє ТОВ «Автотранссервіс» (а.с. 132 т.2 матеріалів кримінального провадження). Як видно з висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 39/16 від 17 березня 2016 року (а.с. 40-78 т.2 матеріалів кримінального провадження ) сума відновлювального ремонту автомобіля [NUMBER] ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] складає 56924,54 грн. Відповідно до квитанцій (а.с.35-38 том № 2 матеріалів кримінального провадження), які пов'язані із витратами на лікування позивача, сума спричиненого збитку пов'язаного з лікуванням складає 3228,68 грн. [PERSON] на момент ДТП на підставі трудової угоди від 11 січня 2016 року являвся працівником ТОВ «Автотранссервіс», що окрім трудової угоди, підтверджується довідками з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду в м. Дніпропетровську та інформацією ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська про нарахування [PERSON] заробітної плати від ТОВ «Автотранссервіс» (а.с. 204, 206 т.1 матеріалів кримінального провадження). Крім того, 25.01.2016 ТОВ «Автотранссервіс», повідомило ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про ДТП, яке мало місце 22.01.2016, надавши документи, щодо законності керування [PERSON] забезпеченим транспортним засобом (тимчасовий реєстраційний талон, свідоцтво про реєстрацію т.з., посвідчення водія, наказ про закріплення т.з. за [PERSON], наказ про прийняття на роботу [PERSON].) (а.с. 22-27 Том № 3, а.с.111 Том№2 матеріалів кримінального провадження), тим, самим визнавши той факт, що дорожньо-транспортна пригода 22.01.2016 сталася за участі [PERSON] під час перебування ним в трудових відносинах з ТОВ «Автотранссервіс». Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. На підставі викладеного суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «Автотрансервіс», шкода внаслідок ДТП була завдана ним під час виконання ним трудових обов'язків, а тому підлягає відшкодуванню ТОВ «Автотрансервіс». В той же час , відповідно до статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до страхового полісу серії АІ № 8442152 (а.с.71 Том № 1 матеріалів кримінального провадження), страховиком відповідача зі страховим лімітом 50 000 грн. на відшкодування шкоди заподіяної майну та страховим лімітом 100 000,00 грн. на відшкодування шкоди заподіяної життю та здоров'ю на момент вчинення ДТП була третя особа Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила, щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Виходячи з наведеного, оскільки цивільно-правова відповідальність ТОВ «Автотрансервіс» була застрахована відповідно до поліса серії АІ № 8442152, саме на страхувальника ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» покладено обов'язок відшкодування шкоди в межах страхового ліміту, а з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача розміру відновлювального ремонту автомобілю в розмірі 7424,54 грн., що є різницею між збитком, франшизою та належною страховою виплатою (56924,54 грн. (сума відновлювального ремонту + 500 грн. (франшиза) = 57424,54 грн. - 50000,00 грн. (належне страхове відшкодування). Крім того, з відповідача підлягають стягненню витрати за проведення експертизи в розмірі 2000, 00 грн. Також суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення збитку пов'язаного із витратами на лікування, так як заявлена позивачем сума в розмірі 3197,78 грн. знаходиться в межах страхового ліміту. Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що після ДТП, яке мало місце 22.01.2016, позивач зазнав моральну шкоду, які виразилися у фізичному болю та душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з каліцтвом, так як останній не міг вести звичний спосіб життя, заробляти гроші на утримання сім'ї, так як його праця була єдиним доходом в родині. Крім того, звичний настрій та поведінка позивача значно погіршилися, на фоні його психічного стану, який був не стабільним після перенесеного ДТП. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач внаслідок вчинення ДТП, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тривалого знаходження позивача на стаціонарному лікуванні, а також з огляду на їх тривале та коштовне лікування, що підтверджено в судовому засіданні та письмовими матеріалами справи, беручи до уваги стан здоров'я позивача, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 15000,00 гривень. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачем втраченого доходу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків. Як видно з письмових матеріалів справи позивачем до позовної заяви не надано суду відомостей про доходи за 2015 рік від відповідних органів доходів і зборів, як це прямо передбачено ч. 2 ст.1198 ЦК України, що позбавляє суд можливості визначити реальний розмір втраченого позивачем доходу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 7 424,54 грн., витрат на авто товарознавче дослідження в сумі 2000,00 грн., та моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.

Outcome: partial