Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку. Вимоги мотивовано тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідачі перебуває на реєстраційному обліку за даною адресою, але з 2000 року у вказаному будинку не проживають. Позивач змушений нести додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг, йому створені перешкоди в реалізації у повному обсязі права власності на житло. Просив визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS], зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач на задоволенні вимог наполягав у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання відповідачі про дату, час і місце судового розгляду оповіщені належним чином у встановленому порядку, повторно не з'явилися. Письмових заперечень проти позову, будь-яких заяв та клопотань від них не находило. Представник Каховського районного сектору управління державної міграційної служби України в Херсонській області в судове засідання не з'явився - надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, представника третьої особи. Вимога підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 лютого 1980 року, належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 11), яким, в силу ст. 41 Конституції України, позивач має право володіти, користуватися і розпоряджатися на свій розсуд. Відповідачі перебувають на реєстраційному обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7 - 10). Власність зобов'язує, тягар утримання майна покладається на власника - ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України. Чинним цивільним законодавством (п. 3 ч. 2 ст. 16, ст. 391 ЦК України) встановлено, що власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, в тому числі - усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали покази відповідно до яких в будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, проте з 2000 року в ньому не проживають, їх особистих речей (предметів побутового користування, засобів гігієни) в будинку відсутні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 317, 319 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, обмеження чи втручання у право власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що відповідачі не проживають більше одного року за місцем реєстраційного обліку без поважних причин. Перебування відповідачів на реєстраційному обліку за адресою житла, належного [PERSON] на праві приватної власності, створює останньому перешкоди у реалізації його права, які слід усунути шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В частині вимог позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації, позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання не передбачено законом як самостійний спосіб захисту порушеного права. Таким чином, рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, компетентним (уповноваженим державою) органом.

Outcome: partial