Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

позивач звернувся до суду із заявою про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , а також на господарську будівлю, позначену під індексом Б-1 загальною площею 42,0 кв.м., яка розташована на прибудинковій території будинку [ADDRESS] . Роботи щодо будівництва проведено більше десяти років. Даний факт підтверджується сусідами, однак не оформила права власності, оскільки вважала, що кінцевим документом власності є розпорядження районної адміністрації, а також не було відповідної згоди усіх співвласників будинку [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. В судове засідання позивач не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити. Представник відповідача Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову так як немає підстав для визнання права власності за позивачем, оскільки існує адміністративна процедура реєстрації права власності на нерухоме майно, якої дотримано не було. Представник третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та Львівського комунального підприємства «Південне» в судове засідання не з`явився хоча був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився хоча був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] , є дружиною Третьої особи по справі - - [PERSON] . У відповідності до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2018р. №140496981 [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 4610136900:09:009:0092. У відповідності до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.10.2018р. №140497128 [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . На момент одруження з чоловіком, загальна площа будинку [ADDRESS] становила 51,30 кв.м. Однак, впродовж певного проміжку часу Позивач за власні кошти та власними силами на прибудинковій території будинку [ADDRESS] побудувала окремо стоячий житловий будинок з господарською будівлею. Розширення житлової площі було зумовлено збільшенням кількості членів родини. Сусіди, ЛКП та районна адміністрація Львівської міської ради не заперечили щодо побудови будинку та господарської будівлі, однак і узаконити також відмовились, в тому числі і Львівська міська рада. У 2000 році не оформлено права власності у зв`язку із відсутності згоди усіх співвласників квартири. Станом на даний час адміністративний шлях узаконення є неможливим, що підтверджується зверненнями до органів місцевого самоврядування та відповідними відповідями. Зокрема, Позивач отримав негативну відповідь від Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 20.08.2020р. №20108.20.03, відповідь з Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17.08.2020р. №35-вих-63280 на звернення від 12.08.2020р., зареєстроване у Центрі надання адміністративних послуг за №3-Ч-ЗПІ-1866-35. Судом також встановлено, що у відповідності до Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта, виготовленого експертом технічних обстежень [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 49,0 кв.м. та господарська будівля загальною площею 42,0 кв.м., позначена під індексом Б-1 і розташована на прибудинковій території будинку [ADDRESS] відповідають будівельним, санітарно-технічним та протипожежним норма та проводити демонтаж вказаних об`єктів є недоцільно у зв`язку із тим, що це може призвести до раптового руйнування конструктивних елементів. Згідно листа Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 18.08.2020р. №3020 встановлено, що станом на 18.08.2020р. номер будинку [ADDRESS] відсутній. Станом на 29.12.2012р. реєстрація не проводилась та свідоцтво про право власності за даною адресою не видавалось. Мешканці сусідніх будинковолоділь по [ADDRESS] шляхом надання письмових звернень не заперечили щодо визнання за [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право особистої приватної власності на: житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 49,0 кв.м. Частка: 1/1; господарську будівлю загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом Б-1 і розташовану на прибудинковій території будинку [ADDRESS] . Частка: 1/1. Одночасно ствердили, що перелічені об`єкти нерухомого майна існують уже більше двадцяти років, зокрема іде мова про мешканців будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . У відповідності до отриманої інформації з Відділу Держгеокадастру у м. Львові земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 49,0 кв.м. та господарська будівля загальною площею 42,0 кв.м., позначена під індексом Б-1 і розташована на прибудинковій території будинку [ADDRESS] , була надана у користування будинку [ADDRESS] . Вказана обставина також підтверджується копією з топографічного плану масштабу 1:500 земельної ділянки на [ADDRESS] . Відповідно до ч.1, 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України, (про правовий режим самочинного будівництва), право власності у порядку передбаченою частиною третьою ст. 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудовані майно або нерухоме майно, яке створене у зв`язку із знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не передбачено договором або законом. Згідно ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності здійснюється у порядку, передбаченому ст. 364 ЦК України. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо ц е право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для задоволення позовних вимог позивачки.

Outcome: approved