Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 16.05.2011 року ним, [PERSON] було передано відповідачеві [PERSON] у позику під розписку 51 000 доларів США, що станом на момент підписання розписки було еквівалентно 408 000 гривень за офіційним курсом Національного банку України. Відтак, шляхом підписання [PERSON] розписки від 16.05.2011 року, як зазначив позивач між ними було укладено договір позики. Оскільки договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач вказав, що відповідну письмову вимогу ним було направлено на адресу [PERSON] цінним листом із описом вкладень. Проте, жодної відповіді у встановлений законодавством тридцятиденний строк він не отримав, коштів відповідачем повернуто не було. З урахуванням уточнень до позову, позивач в процесі розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] користь грошові кошти за договором позики від 16.05.2011 року у сумі 671482,27 грн. з яких 668752,29 грн. основного боргу, 2729,98 грн. - 3% річних, що згідно із курсом Національного Банку України еквівалентно 51 000,00 (п'ятдесят одній тисячі) доларів США. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] пред'явлено зустрічний позов про визнання боргової розписки фіктивною. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що вважає викладені у первісному позові доводи позивача вигаданими, а вимоги мають явно шахрайський характер. Зазначив, що за три місяці до 16 травня 2011 року він, [PERSON] з [PERSON] домовлялись, що останній позичить, вкрай необхідні йому на той момент, кошти в розмірі 50000 доларів США. В процесі переговорів позивач за первісним позовом постійно обіцяв з дня на день позичити гроші, врешті за тиждень до 16 травня 2011 року повідомив, що для того щоб зняти з банківського рахунку вказану суму йому необхідно буде сплатити комісію близько 1000 доларів США, тому всього він, [PERSON] буде винен йому 51000 доларів США. [PERSON] зазначив, що погодився, так як в банках йому відмовили у отриманні готівкового кредиту, уся його рідня протягом, тривалого часу перебувала у стані очікування, переживань, а з [PERSON] у них були приятельські основані на довірі відносини. Як випливає з тексту зустрічного позову, за тиждень до 16.05.2011 року сторони домовились про зустріч, де він, [PERSON] мав написати розписку про отримання грошей, а [PERSON] передати йому кошти в сумі 50 000 доларів США. Під час зустрічі, як вказує [PERSON], [PERSON] дав йому аркуш паперу із надрукованим, зразком розписки. Він, [PERSON] вписав своє П.І.Б., паспортні дані, ІПН, в кого позичає кошти, яку суму та дату вписання цих відомостей. В той ж час [PERSON] повідомив, що не встиг зняти кошти з банківського рахунку і що обов'язково зніме їх того ж дня і привезе йому, [PERSON] додому. [PERSON] вказав, що дзвонив [PERSON] щодня, однак останній вигадував нові причини неможливості зняти гроші. Таким чином, на думку позивача, відповідач не поспішав виконувати його умови, відтягуючи домовленість і врешті відмовився надати йому [PERSON] обумовлену в розписці суму грошей. На прохання повернути оригінал розписки, [PERSON] запевнив його, що знищив її, оскільки грошей йому так і не передав. [PERSON] наголосив, що довіряв [PERSON] і не дуже мав час перейматись через розписку, оскільки кошти йому були необхідні для лікування його тещі [PERSON], котра уже протягом кількох років хворіла раком молочної залози, перенесла дві операції і їй було необхідне коштовне і тривале медикаментозне лікування та реабілітація. Тому він був заклопотаний пошуком, коштів і йому допомогли його друзі, позичили гуртом, необхідну суму. В судовому засіданні, позивач за первісним позовом [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали повністю, надали пояснення, що аналогічні викладеному в тексті позовної заяви, просили позов задовольнити в повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позову, то такі вимоги заперечили, вважаючи такі безпідставними та спрямованими на уникнення [PERSON] від повернення боргу. Відповідач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] первісний позов заперечили та підтримали зустрічний позов, котрий просили задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, заслухавши допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, права і обов'язки сторін, суд приходить до висновку про підставність первісних позовних вимог і необхідності задоволення та безпідставність зустрічного позову в зв'язку із чим слід відмови у його задоволенні виходячи з нижче наведених підстав та мотивів. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. 16.05.2011 року [PERSON] було передано відповідачеві [PERSON] у позику під розписку 51 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою. (а с.6) Таким чином, шляхом підписання [PERSON] розписки від 16.05.2011 року, між сторонами укладено договір позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за поговором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні і позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або паку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує оередання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Вказаним договором не встановлений строк повернення позики. Позивач [PERSON] скерував відповідну письмову вимогу відповідачеві [PERSON] цінним листом із описом вкладень.(а.с.7-8) Проте відповіді у тридцятиденний строк позивачем не отримано, кошти відповідачем повернуто не було. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1,2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Загальна сума заборгованості за договором позики від 16.05.2011 р. становить 671482,27 грн., з яких 668752,29 грн. основний борг, 2729,98 грн. - 3% річних, що згідно із курсом Національного Банку України, на день подання збільшення позовних вимог, еквівалентно 51 000,00 (п'ятдесят одній тисячі) доларів США. Щодо вимог за зустрічним позовом, визнати розписку (договір позики), укладену між [PERSON] та [PERSON] 16.05.2011 року - фіктивною, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. За визначеннями ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що підпис на розписці, яку підписано 16.05.2011 належить йому, тим самим засвідчує дійсність документа. Таким чином, у розумінні ст. 1047 ЦК України, розписка посвідчує не обов'язок позикодавця надати позику, а підтверджує умови договору позики та підтверджує факт передання визначеної грошової суми позичальнику. Пунктом 24 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, встановлено. що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Суд вважає, що факт підписання [PERSON] розписки є безпосереднім підтвердженням того, що договір позики між позивачем та відповідачем мав фактичні наслідки у вигляді передання обумовленої сторонами суми коштів, а отже вказаний правочин не є та не може бути фіктивним. Також не може оспорюваний правочин бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які зазначені у ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд дійшов висновку, що підписання розписки 16.05.2011 [PERSON] не суперечить вимогам, встановленим частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а отже правочин є дійсним. Крім цього, відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані уменшій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як визначено відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судовим розглядом доказів обману [PERSON] [PERSON] під час укладення договору позики не здобуто. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд вважає, що оспорюваний договір не може вважатись таким, що був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки [PERSON] не доведено самого факту існування тяжкої обставини, а також невигідності умов договору. Позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних доказів того, що кошти не були передані позичальнику. Відтак, такі твердження позивача за зустрічним позово. На думку суду є безпідставними. Відповідач за первісним позовом [PERSON] посилається на відсутність встановлення графіку погашення позики, та те, що позивачем, не дотримано належної форми пред'явлення йому вимоги. Проте, такі посилання суд не приймає до уваги. Вимога щодо повернення позики направлялась на адресу Відповідача цінним листом із описом вкладень, докази направлення вимоги містяться у матеріалах справи. При цьому, на звороті конверту вимоги, який було повернуто по закінченню терміну зберігання, містяться помітки про повторне повідомлення адресата, що йому надійшов цінний лист. Відтак, сам же Відповідач свідомо не отримував вимоги. Статтею 1049 ЦК України не встановлено форми пред'явлення вимоги, зокрема не встановлено того, що боржник повинен отримати таку вимогу особисто. При цьому, як вбачається із правової позиції Верховного суду України, висловленої ним в Ухвалі від 18.06.2008 року, саме направлення вимоги є її пред'явленням в розумінні ст. 1049 ЦК України. Так само, саме по собі направлення вимоги розглядається як підстава виникнення у боржника обов'язку повернення позики і Вищим спеціалізованим судом України із розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 28.09.2011 року) Суд також зазначає, що в оспорюваній розписці від 16.05.2011 року належним чином зазначені сторони зобов'язання, грошова сума, що передається та особистий підпис позичальника, а відтак, на думку суду, сторонами було належним чином досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики. Суд не приймає до уваги показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки дані щодо обставин отримання позиики, що повідомлені суду, отримані вказаними свідками зі слів [PERSON] і не підтверджуються будь-якими іншими допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що первісний позов є підставним та підлягає задоволенню, а зустрічні позовні вимоги є надуманими, не підтвердженими у суду належно допустимими доказами, а тому у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Оскільки первісний позов задовольняється з відповідача [PERSON],згідно вимог ст. 88 ЦПК України, слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати.

Outcome: approved