Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, відповідно до якого просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Rav 4», 2012 року випуску, який було укладено 10.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON]; поділити між [PERSON] та [PERSON] спільне майно подружжя, яке складається з: - двокімнатної квартири, загальною площею 52,8 кв. метрів, жилою площею 29,6 кв. метрів, що знаходиться за адресою [ADDRESS], вартістю 239790 грн.; - автомобіля «Toyota Rav 4», 2012 року випуску, вартістю 258973,20 грн., виділивши в натурі позивачу майно на загальну суму 498 763,20 грн. Виділити [PERSON] в натурі наступне майно: - земельну ділянку, площею 0,0800 га, яка знаходиться по вул. [ADDRESS], вартістю 159 860 грн.; - будівельні матеріали вартістю 700 000 грн., що знаходяться на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]; виділивши в натурі відповідачці майно на загальну суму 859 860 грн. В рахунок зрівняння часток подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 180 548,40 грн. Крім того, просив стягнути з відповідачки на його користь 15 500 доларів США, як ? частку внеску, який зберігався на депозитному рахунку, відкритому на ім'я відповідачки у ПАТ «ПУМБ»; 5 000 доларів США - ? частку внеску, який зберігається на депозитному рахунку, відкритому на ім'я [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнути з відповідачки на його користь судові витрати у даній справі. В процесі розгляду справи позивачем було уточнено зміст позовних вимоги, а саме: згідно із заявою про збільшення позовних вимог [PERSON] просить поділити між ним та відповідачкою майно придбане ними в період шлюбу: виділити у власність позивача в натурі майно, загальною вартістю 48 928,20 грн., а саме: - дзеркальну шафу, вартістю 2 200 грн.; - шафу з дубу, вартістю 2 499 грн.; - вішалку для одягу з клена, вартістю 1 139 грн.; - стелаж з сосни, вартістю 789 грн.; - буфет з сосни, вартістю 1789 грн.; - комод з дубу, вартістю 1 019 грн.; - диван кутовий кремового кольору, вартістю 8 663,20 грн.; - стіл мармуровий, вартістю 14 000 грн.; - кутовий розсувний диван сірого кольору, вартістю 6 200 грн.; - керхер, вартістю 6200 грн.; - телевізор марки «Панасонік», вартістю 4500 грн. Виділити у власність [PERSON] в натурі майно, загальною вартістю 45 958,93 грн., а саме: - кондиціонер мобільний, вартістю 2 995 грн.; - шафу дзеркальну, вартістю 349 грн.; - тумбу, вартістю 990 грн.; - змішувач для ванної кімнати, вартістю 990 грн.; - сушник для рушників, вартістю 1 100 грн.; - меблева плита, вартістю 7 199,21 грн.; - кондиціонер, вартістю 3 999 грн.; - диван розкладний, вартістю 2 199 грн.; - кресло оранжевого кольору - 2 штуки, вартістю 2 597,92 грн.; - меблі, дзеркало для меблі, вартістю 2 650 грн.; - три пенали для кухні світло-коричневого кольору, вартістю 3500 грн.; - плетені меблі, вартістю 3 800 грн.; - літні дюралеві меблі, вартістю 3 100 грн.; - телевізор «Сатурн», вартістю 3 200 грн.; - килим плямо очисний - 2 штуки, вартістю 139,80 грн.; - диван кутовий чорного кольору вартістю 3 950,10 грн.; - фонтан, вартістю 3 200 грн. Крім того, просить витребувати у відповідачки [PERSON] майно, яке є особистою власністю [PERSON], загальною вартістю 25 200 грн., а саме: - холодильник, вартістю 7 000 грн.; - меблевий гарнітур, вартістю 7 000 грн.; - розкладний полірований стіл темного кольору, вартістю 2 000 грн.; - ікони християнські - 2 штуки, вартістю 6 000 грн.; - музикальний центр «Самсунг», вартістю 3 200 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період з серпня 2009 року сторони мешкали у цивільному шлюбі. 14.10.2011 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], спільних дітей від шлюбу сторони не мають. У серпні 2013 року відповідачка припинила спільно мешкати з [PERSON] - пішла з дому, забрала всі свої речі, цінності та автомобіль «Toyota Rav 4», який було придбано сторонами в період шлюбу. 05.10.2013 року відповідачка здійснила продаж вказаного автомобілю [PERSON], а гроші від продажу автомобіля, належного подружжю [PERSON], залишила собі. Крім того, на початку вересня 2013 року [PERSON] здійснила розпорядження грошовими коштами, належними сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, шляхом зняття з відкритого сторонами 30.04.2013 року депозитного рахунку 31 000 доларів США та відсотки за внеском. Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], ринкова вартість якої складає 30000 доларів США; зазначений вище автомобіль «Toyota Rav 4»; земельну ділянку, площею 0,08га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], ринковою вартістю 159 860 грн. Крім того, в період шлюбу на земельні ділянці, розташованій по [ADDRESS], ? частина якої на підставі договору дарування належить відповідачці, сторонами було збудовано двоповерховий житловий будинок з надвірними прибудовами. Вартість будівництва вказаного будинку склала 700 000 грн., будівництво було завершено, проте до теперішнього часу вказаний будинок не введено в експлуатацію та сторонами не було отримано правовстановлюючі документи на нього. 01.02.2013 року на ім'я відповідачки у ПАТ «ПУМБ» було відкрито депозитний рахунок, на які сторонами було внесено грошові кошти у сумі 31 000 доларів США. Станом на дату фактичного припинення шлюбних відносин - у серпні 2013 року - на вказаному депозитному рахунку перебували грошові кошти у розмірі 31 000 доларів США, а також нараховані відсотки. 05.09.2013 року відповідачка самостійно розпорядилась наведеними грошовими коштами. 26.03.2013 року на ім'я [PERSON] було відкрито депозитний рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк», на якому зберігались грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. В період шлюбу сторонами були придбані також меблі та побутова техніка, перелік яких міститься вище. Посилаючись на вимоги ст.ст.60, 69, 70 СК України [PERSON] вважає за доцільне визнати за ним право власності на ? частку переліченого майна. Крім того позивач зауважує, що договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Rav 4» від 05.10.2013 року підлягає визнанню недійсним, оскільки [PERSON] було укладено вказаний договір без відома та без згоди [PERSON] В судове засідання позивач не з'явився - надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та підтримку позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги [PERSON] підтримала з підстав зазначених у позові та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з'явилась - надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність та письмові заперечення у справі. Відповідно до письмових заперечень [PERSON] остання позовні вимоги [PERSON] визнає частково. Не заперечує проти факту придбання подружжям [PERSON] в період шлюбу переліченого у позові [PERSON] рухомого та нерухомого майна, однак незгодна з переліком меблів та побутової техніки наданої позивачем. Зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та поділ автомобіля «Toyota Rav 4» задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем у даному випадку, продаж автомобіля здійснювався нею за проханням та, відповідно, зі згоди [PERSON] Гроші, виручені від продажу автомобіля відповідачкою були передані [PERSON] На переконання відповідачки не підлягають задоволенню й позовні вимоги [PERSON] щодо поділу будівельних матеріалів, нібито придбаних позивачем при будівництві будинку у с. Білосарайська Коса. В обґрунтування наведеної позиції позивачка зазначила, що земельна ділянка у с. Білосарайська Коса до 2012 року перебувала у користуванні у батька [PERSON] - [PERSON] У 2012 році на підставі договору дарування вказана земельна ділянка у рівних частках була подарована [PERSON] та її брату - [PERSON] На належній їй частці земельній ділянці батьком відповідачки, ще у 2006 році було розпочато будівництво будинку, яке тривало до знайомства відповідачки з [PERSON] Станом на серпень 2009 року будівництво будинку у с. Білосарайська Коса було закінчено. Відповідачка вважає недоведеним той факт, що позивачем на покращення будинку у с. Білосарайська Коса та придбання у зв'язку з цим будівельних матеріалів було затрачено 700 000 грн., які він зазначає у своїх позовних вимогах. Той факт, що будівництво будинку у с. Білосарайська Коса здійснювалось батьком [PERSON] - [PERSON], можуть підтвердити свідки, крім того у [PERSON] маються квитанції на придбання будівельних матеріалів. Відповідачка не заперечує проти поділу у рівних частках земельної ділянки за адресою м. Маріуполь, вул. [ADDRESS]; квартири [ADDRESS]. Відповідачка заперечує проти поділу депозитних внесків у ПАТ «ПУМБ» та ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки 1/2 частку вкладів вона віддала позивачу. [PERSON] зазначає, що дійсно у будинку у с.Білосарайська Коса знаходилось майно, яке було придбано її батьками та родичами. Частина цього майно, а також документи на це майно було самовільно вивезено [PERSON] з вказаного будинку до початку судового розгляду без наявних на те правових підстав. Зауважує, що частина майна, перелічена позивачем у його заяві про збільшення позовних вимог взагалі не існує та його місцезнаходження відповідачці невідомо. Так, відповідно до пояснень [PERSON], у користуванні сторін у період шлюбу не перебували наступні речі, перелічені у позовній заяві [PERSON]: - кондиціонер мобільний, вартістю 2 995 грн.; - шафа дзеркальна, вартістю 349 грн.; - тумба, вартістю 990 грн.; - змішувач для ванної кімнати, вартістю 990 грн.; - сушник для рушників, вартістю 1 100 грн.; - меблева плита, вартістю 7 199,21 грн.; - дзеркальна шафа, вартістю 2 200 грн.; - шафа з дубу вартістю 2 499 грн.; - вішалка для одягу з клена, вартістю 1 139 грн.; - стелаж з сосни, вартістю 789 грн.; - буфет з сосни, вартістю 1789 грн.; - комод з дубу, вартістю 1 019 грн.; - меблі, дзеркало для меблі, вартістю 2 650 грн. Крім того, деякі речі, які зазначеній у позовній заяві [PERSON], як майно, набуте подружжям в період шлюбу, були придбані особисто відповідачкою за власні кошти, до реєстрації шлюбу з [PERSON] - водяний насос високого тиску «Кьорхер», вартістю 6200 грн.; - телевізор марки «Панасонік», вартістю 4500 грн. - три пенали для кухні світло-коричневого кольору, вартістю 3500 грн.; - телевізор «Сатурн», вартістю 3 200 грн.; - літні дюралеві меблі, вартістю 3 100 грн.; - диван кутовий чорного кольору, вартістю 3 950,10 грн.; - диван кутовий кремового кольору, вартістю 8 663,20 грн.; - диван розкладний, вартістю 2 199 грн. Інше майно, перелічене у позовній заяві [PERSON], дійсно було придбано сторонами у період шлюбу, з огляду на що проти його поділу відповідачка не заперечує. В судовому засіданні представники відповідачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі договорів про надання правової допомоги, позовні вимоги [PERSON] визнали частково, висловивши позицію, аналогічну позиції [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Від третьої особи - [PERSON] - на адресу суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Наприкінці судового слідства, враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію у Донецької області від позивача та його представника надійшло звернення з проханням розглянути справу за їх відсутності, інші учасники процесу незважаючи на застосовані судом заходи щодо повідомлення про час та місце розгляду справи не з'явились, у зв'язку з чим, суд у відповідності до вимог ст.158 ЦПК України, розглянув справу за їх відсутності з урахуванням правової позиції наведеної під час судового слідства. Суд, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Статтями 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними. При розгляді даної цивільної справи судом встановлено, що в період з 14.10.2011 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Як посилається позивач у своєму позові, фактично шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинені з серпня 2013 року, до теперішнього часу шлюб між сторонами не розірваний. Наведені обставини не заперечуються сторонами у справі, отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню. Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При розгляді судом даної цивільної справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ММНО [PERSON], [PERSON] було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] /т.№1 а.с.18-19/. Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ММНО [PERSON], [PERSON] було придбано земельну ділянку [ADDRESS]. /т. № 1, а.с.25-26/ Відповідно до договору строкового банківського вкладу (депозиту) №20011446 від 01.02.2013 року, укладеного між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON], остання розмістила грошові кошти у розмірі 31 000 доларів США на депозитному рахунку, відкритому на її ім'я у АВТ «ПУМБ» на період з 01.02.2013 року по 01.05.2013 року під процентну ставку 5,1% річних /т.№1, а.с.38-42/. Згідно із додатковою угодою від 30.04.2013 року до Договору банківського вкладу № 20011446, укладеного між тими ж сторонами, було продовжено термін дії договору банківського вкладу на строк з 01.05.2013 року по 01.11.2013 року, сума грошового вкладу залишилась незмінною, процентна ставка склала 6,1% річних. /т.№1, а.с.43-44/ Крім того на ім'я [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» було відкрито наступні депозитні рахунки /т.с.№1 а.с.83-88/: - № [NUMBER] (договір про депозитний вклад № [NUMBER] від 22.08.2013 року); - № [NUMBER] (договір про депозитний вклад № [NUMBER] від 30.08.2013 року); - № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] (договір про депозитний вклад № [NUMBER] від 30.08.2013 року). Загальна сума грошових коштів, яка перебувала на вказаних рахунках на час припинення шлюбних відносин - станом на серпень 2013 року - складає 41 000 доларів США, що вбачається з виписок за наведеними вище депозитними рахунками та не заперечується сторонами у справі, а отже не підлягає додатковому доказуванню, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідачка не надала суду доказів повернення ? частини грошових коштів позивачу, після того як вона отримала кошти з банку і закрила рахунки. Відповідно до інформації, наданої МРЕВ-ІІ УДАІ УМВС України в Донецькій області за [PERSON], станом на 18.11.2013 року, було зареєстровано автомобіль марки «Toyota Rav 4», 2012 року випуску, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] /т.№1, а.с.65/. Вказаний автомобіль належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу автомобіля №Д-2125 від 26.06.2012 року /т.№1, а.с.30-35/ Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Згідно роз'яснень, що містяться в п.п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи викладене, об'єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON], яке підлягають поділу між сторонами у рівних частках - по ? частці кожному - є: - квартира [ADDRESS] дійсною ринковою вартістю 313 157 грн.; - земельна ділянка [ADDRESS], дійсною ринковою вартістю 57 600 грн.; - автомобіль «Toyota Rav 4», 2012 року випуску, середня ринкова вартість якого складає 241 070 грн.; - будівельні матеріали, загальною вартістю 681 555,76 грн., що знаходяться на земельній ділянці за адресою [ADDRESS]; - грошові кошти у сумі 31 000 доларів США, що перебували на депозитному рахунку у ПАТ «ПУМБ», відкритого на ім'я [PERSON]; - грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, що перебували на депозитних рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк», відкритих на ім'я [PERSON]; - предмети домашнього вжитку та побутова техніка, перелік якої наведено у позовній заяві [PERSON] Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01.10.2014 року /т.№ 2, а.с.37-43/ дійсна ринкова вартість квартири [ADDRESS] на теперішній час складає 313 157 грн. Згідно із звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки [ADDRESS] вартість наведеної земельної ділянки станом на 25.09.2014 року становить 57 600 грн. /т.№ 2, а.с. 6-20/. Як зазначено у позовній заяві [PERSON], автомобіль марки «Toyota Rav 4» на теперішній час перебуває у власності [PERSON], оскільки відповідачкою, без згоди та відома [PERSON],05.10.2013 року було видано довіреність на ім'я [PERSON] та [PERSON] на право розпорядження (в тому числі й продажу) спірного автомобіля /т.№1 а.с.52/. В подальшому [PERSON] та [PERSON] на підставі наведеної довіреності, здійснили відчуження вказаного автомобілю на ім'я [PERSON], уклавши з ним договір купівлі-продажу. В матеріалах справи відсутній даний договір купівлі-продажу, укладений між довіреними особами [PERSON] та [PERSON], разом з тим вказаний факт не заперечується самою відповідачкою, яка визнає факт продажу автомобіля «Toyota Rav 4», проте зауважує, що вказані дії нею були здійсненні зі згоди [PERSON], грошові кошти, виручені від продажу спірного автомобіля нею було передано позивачу. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Rav 4», укладеного між [PERSON] та [PERSON] суд приходить до висновку про доцільність відмови у задоволенні позову [PERSON] в цій частині. Так, з матеріалів, які додано до письмових заперечень [PERSON], що спір щодо визнання наведеного договору купівлі-продажу недійсним та визнання автомобіля марки «Toyota Rav 4» спільною сумісною власністю сторін був предметом розгляду Київського районного суду м. Одеси, проте позов був залишений без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 с. 207 ЦПК України, згідно із копією ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 року /т.№1, а.с.186/. Підстави недійсності правочину визначено ст.215 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Проаналізувавши конкретні обставини даної справи суд приходить до висновку, що у даному випадку немає жодної підстави для визнання недійсним, оскільки підстави визнання правочину недійсним чітко закріплено у ст. 215 ЦК України, яка не підлягає розширеному тлумаченню. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, законодавцем визначено спосіб захисту порушених прав одного з подружжя при відчуженні майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності без його згоди. З огляду на викладене в даному випадку суд вважає за можливе захистити права позивача шляхом врахування вартості спірного автомобілі при поділі майна подружжя [PERSON]. На теперішній час, враховуючи той факт, що автомобіль «Toyota Rav 4» знаходиться у володінні та користуванні [PERSON] в період з жовтня 2013 року, який у даному випадку є добросовісним набувачем, провести автотоварознавчу експертизу для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля є неможливим. Відповідно до довідки ФОП [PERSON] середня ринкова вартість колісного транспортного засобу «Toyota Rav 4 2.0 CVT Prestige», 2012 року випуску станом на 01.10.2013 року становила 241 070 грн. /т.№2, а.с.31/. Зазначена вартість спірного автомобіля підлягає врахуванню при поділі спільного майна [PERSON]. Згідно із договором дарування земельної ділянки від 25.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ММНО [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках належить земельна ділянка площею 0,0502 га за адресою [ADDRESS] / т.№ 1, а.с. 46/. Відповідно до обґрунтувань позову [PERSON], на наведеній земельній ділянці ним було здійснено будівництво будинку (дачі), який не було введено в експлуатацію. На придбання будівельних матеріалів позивачем було витрачено грошові кошти у розмірі 700 000 грн., ? частка яких підлягає стягненню з [PERSON] свою чергу відповідачка заперечує проти задоволення позовних вимог в цій частині, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що будівництво будинку здійснювалось її батьком - [PERSON] за його власні кошти. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 06.10.2014 року /т.№ 2, а.с.34-36/, проведеним візуальним оглядом за вказаною вище адресою експертом виявлені наступні споруди та будівлі, перелік та опис яких міститься у експертному висновку, які, за думкою експерта є нерухомим майном. Проте, визначити, чи є спірне домоволодіння об'єктом завершеного будівництва не є можливим, оскільки експерт не мав доступу до будівель, які маються у складі даного домоволодіння, з огляду на що не може визначити готовність основного домобудівництва. З тих же підстав експерт не має можливості визначити перелік, об'єм та вартість матеріалів по будівництву вказаного об'єкту. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). До теперішнього часу спірне домоволодіння не прийняте в експлуатацію і не зареєстровано у єдиному державному реєстрі нерухомого майна. Таким чином вказане домоволодіння є незавершеним будівництвом. В даному випадку, оскільки будинок не був прийнятий в експлуатацію і не пройшов державну реєстрацію, позивач має право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку. Загальна вартість використаних будівельних матеріалів, згідно з наданими позивачем документами (квитанції, чеки) становить 681 555,76 гривень, з огляду на що на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню вартість ? частки будівельних матеріалів у розмірі 340 777,88 грн. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] у цій частині суд вважає доведеним факт участі позивача у здійсненні будівництва за адресою [ADDRESS], оскільки при розгляді даної справи позивачем додано квитанції та чеків, які підтверджують придбання ним будівельних матеріалі у період 2011-2013 років на загальну суму 681 555,76 грн. Посилання ж відповідачки на той факт, що будівництво будинку здійснювалось за власні кошти її батька -[PERSON] - не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи судом. Так, у даному випадку діє презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, яка передбачена ст.60 СК України. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, і, отже, у зв'язку з перерозподілом тягаря доказування саме відповідач має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), що у даному випадку [PERSON] не доведено. Враховуючи викладене та той факт, що придбання [PERSON] будівельних матеріалів на суму 681 555,76 грн. підтверджено долученими до матеріалів справи квитанціями, приймаючи до уваги неможливість виділу в натурі вказаного об'єкту спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частку вартості будівельних матеріалів у сумі 340 777,88 грн. Відповідно до копії заяви про зняття коштів з банківського вкладу (депозиту) /т.1 а.с.45/, 05.09.2013 року [PERSON] перерахувала грошові кошти у розмірі 31 000 доларів США на свій картковий рахунок. Враховуючи викладене та той факт, що наведені грошові кошти також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 15 500 доларів США, що складає ? частку наведеного грошового внеску. Згідно із випискою за депозитними рахунками ПАТ КБ «Приватбанк» станом на листопад 2013 року грошові кошти, які перебували на депозитних рахунках [PERSON] у загальній сумі 10 000 доларів США були нею зняті з депозитних рахунків /т.№ 1 , а.с. 83/ Враховуючи викладене з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню ? частка вказаних грошових вкладів у розмірі 5 000 доларів США. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи викладені роз'яснення, при вирішенні питання про присудження певної речі одному з подружжя, суди, лише у разі, якщо така річ є неподільною, одночасно повинні вирішити питання про припинення права власності іншого подружжя на частку цієї речі. Такі об'єкти спільної сумісно власності подружжя [PERSON], як квартира [ADDRESS]; автомобіль «Toyota Rav 4»; земельна ділянка [ADDRESS], на переконання суду є неподільними. В той же час при розгляді судом даної справи, сторони не дійшли домовленості щодо поділу між ними неподільних речей та отримання одним з подружжя грошової компенсації за належну йому частку у спільній сумісній власності. Виходячи з вимог розумності та справедливості, аналізуючи наведені вище норми діючого законодавства, який регулюють спірні правовідносини, приймаючи до уваги реальний обсяг майна подружжя [PERSON], яке підлягає поділу, суд вважає за можливе у даному випадку відступити від необхідності надання відповідачкою [PERSON] згоди на присудження неподільних речей одному з подружжя та, відповідно прийняття іншім грошової компенсації. Так, як було вказано вище, дійсна ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 313 157 грн. Середня ринкова вартість автомобіля «Toyota Rav 4», 2012 року випуску, становить 241 070 грн. Дійсна ринкова вартість земельної ділянки [ADDRESS] становить 57 600 грн. При цьому, як вже зазначалось вище судом, [PERSON] без згоди [PERSON] було здійснено розпорядження автомобілем «Toyota Rav 4», який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на користь третьої особи - [PERSON], враховуючи викладене на теперішній час здійснити виділ в натурі цього автомобіля є неможливим. Враховуючи ці обставини та, як зазначалось вище, обсяг майна подружжя, що є об'єктами спільної сумісної власності, суд вважає за можливе виділити у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], враховуючи той факт, що вона є неподільної, а спільне користування нею сторонами є неможливим через відносини, які між ними склались, одночасно припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частку наведеної квартири. В той же час в рахунок компенсації вартості ? частки квартири [ADDRESS], яка складає 156 578,50 грн., суд вважає за доцільне виділити відповідачці [PERSON] автомобіль «Toyota Rav 4», який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, проте яким на теперішній час [PERSON] самовільно розпорядилась, уклавши договір купівлі-продажу з [PERSON] без згоди позивача [PERSON], вартість якого складає, як зазначалось вище 241 070 грн. (вартість ? ідеальної частки - 120 535 грн.), та виділити відповідачці земельну ділянку [ADDRESS], вартістю 57 600 грн. (вартість ? ідеальної частки - 28 800 грн.), припинивши право власності [PERSON] на наведений автомобіль та земельну ділянку. При цьому судом враховано різницю, між вартістю спірної квартири та сумарною вартістю автомобіля та земельної ділянки, яку судом виділено відповідачці, яка складає 14 487 грн. (розрахунок 313 157 (вартість квартири) мінус 298 670 (сумарна вартість автомобіля та земельної ділянки), яку суд вважає за можливе врахувати при поділі в натурі предметів домашнього вжитку та побутової техніки, збільшивши частку [PERSON] на наведену різницю. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про поділ в натурі майна (меблів та побутової техніки), яке було придбано в період шлюбу, судом враховані наступні обставини. Так, у позовній заяві [PERSON] про збільшення позовних вимог міститься перелік майна - меблів та побутової техніки, яку сторонами було придбано в період шлюбу із зазначенням їх вартості. У своїх запереченнях відповідачка в цій частині позовні вимоги [PERSON] визнала частково, заперечуючи проти існування деяких предметів меблів та побутової техніки. На підтвердження позовних вимог у цій частині, ході розгляду даної справи позивачем надано суду копії чеків, які підтверджують факт придбання сторонами деяких меблів та побутової техніки. На переконання суду фактичному поділу в натурі підлягають саме ті предмети домашнього вжитку, існування та придбання яких підтверджено відповідними доказами - товарними чеками або ж не заперечується відповідачкою у справі. За розрахунками суду загальна вартість майна - меблів та побутової техніки - яке підлягає поділу (придбання якого підтверджено відповідними товарними чеками або ж не заперечується відповідачкою) становить 71 462 грн. При цьому слід врахувати різницю - 14 487 грн. - між вартістю квартири, яку судом виділено у власність [PERSON] та земельною ділянкою з машиною, виділену у власність [PERSON] З огляду на викладене відповідачці підлягає виділу в натурі майно - меблі та побутова техніка - на загальну суму 50 218 грн., а позивачу, відповідно, на суму 21 244 грн. Здійснюючи розподіл майна - меблів та побутової техніки - судом врахована позиція кожної із сторін у справі. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про виділ в натурі позивачу [PERSON] наступного майна на загальну суму 21 206 грн.: - дзеркальну шафу, вартістю 2 200 грн.; - шафу з дубу вартістю 2 499 грн.; - комод з дубу, вартістю 1 019 грн.; - стіл мармуровий, вартістю 14 000 грн.; - вішалки для одягу з клена, вартістю 1 139 грн.; - шафу дзеркальну, вартістю 349 грн. Відповідачці суд вража за необхідне виділити наступні предмети меблів та побутової техніки на загальну суму 50 256 грн.: - стелаж з сосни, вартістю 789 грн.; - буфет з сосни, вартістю 1789 грн.; - тумбу, вартістю 990 грн. - диван кутовий кремового кольору, вартістю 8 663,20 грн.; - кутовий розсувний диван сірого кольору, вартістю 6 200 грн.; - змішувач для ванної кімнати, вартістю 990 грн.; - сушник для рушників, вартістю 1 100 грн.; - меблева плита, вартістю 7 199,21 грн.; - кондиціонер, вартістю 3 999 грн.; - диван розкладний, вартістю 2 199 грн.; - кресло оранжевого кольору - 2 штуки, вартістю 2 597,92 грн.; - меблі, дзеркало для меблі, вартістю 2 650 грн.; - плетені меблі, вартістю 3 800 грн.; - килим плямо очисний - 2 штуки, вартістю 139,80 грн.; - диван кутовий чорного кольору вартістю 3 950,10 грн.; - фонтан, вартістю 3 200 грн. Суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи конкретний обсяг майна та його вартість, яке розподіляється судом, неможливо виділити майно, яке б точно відповідало частці кожного з подружжя, розраховану судом вище. Проте враховуючи, що розбіжності у вартості виділеного кожній із сторін майна - меблів та побутової техніки, не є суттєвими, суд не вбачає у даному випадку порушення норми щодо рівності часток подружжя у спільній частковій власності. Суд вважає за недоцільне здійснювати поділ між сторонами наступного майна: кондиціонеру мобільного, вартістю 2995 грн.; водного насосу високого тиску «Кьорхер», вартістю 6200 грн.; трьох пеналів для кухні світло-коричневого кольору, вартістю 3500 грн.; літніх дюралевих меблів, вартістю 3 100 грн.; телевізора «Сатурн», вартістю 3 200 грн.; телевізора марки «Панасонік», вартістю 4500 грн., оскільки сторонами не було надано суду об'єктивних доказів придбання вказаної меблі та побутової техніки в період шлюбу. З вказаних підстав, не підлягають задоволенню й позовні вимоги [PERSON] про витребування у відповідачки його особистої власності - меблів та побутової техніки, перелік яких міститься вище, загальною вартістю 25200 грн. Відповідно до ст. 57 СК Украйни особистою власністю дружини, чоловіка є майно, яке придбано ними до шлюбу. При розгляді судом даної справи позивачем не було надано суду об'єктивних доказів (товарних чеків тощо) як б свідчили про придбання [PERSON] певного майна до шлюбу з [PERSON], з огляду на що в задоволенні позовних вимоги [PERSON] у цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати з відповідача стягуються пропорційно до задоволених позовних вимог позивача. Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові № 10 Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини даної справи та специфіку правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає за можливо розподілити порівну між сторонами судові витрати, понесені позивачем при розгляді даної справи: - витрати з оплати судового збору у загальній сумі 3 799,30 грн. (судовий збір, сплачений при звернення [PERSON] до суду із даним позовом, та судовий збір, який сплачувався позивачем при зверненні до суду із заявами про забезпечення позову); - витрати пов'язані з проведенням по справі автотоварознавчої та будівельно-технічної експертиз, які згідно квитанції №19-09 від 19.09.2014 року та товарних чеків від 12.09.2014 року, становлять 3800грн. З огляду на викладене з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судові витрати у розмірі 3799,65 грн. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які було застосовано судом при розгляді даної цивільної справи: - арешт, накладений на квартиру [ADDRESS], яка належала на час розгляду судом питання про накладення арешту, [PERSON].(ухвала суду від 14.11.2013 року); - арешт земельної ділянки, площею 0,0800 га, кадастровий № 1412300000:02:000:0455, яка знаходиться за адресою м. Маріуполь, вул. [ADDRESS] (ухвала суду від 14.11.2013 року); - арешт будівельних матеріалів, вартістю 700 000 грн.. з яких збудовано об'єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] (ухвала суду від 14.11.2013 року); - арешт земельної ділянки, площею 0,0402 га, кадастровий № 1423984400:02:000:0455, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (ухвала суду від 14.11.2013 року); - заборону експлуатації автомобіля «Toyota Rav 4 2.0 CVТ Prestige», 2012 року випуску, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], шляхом постановки на штрафний майданчик ВДАІ м. Маріуполя. На підставі ст.60, ст.69, ст.70, ст.71 Сімейного кодексу України, постанови № 11 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial