Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Поліцейський роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції Дубина К.В. про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями поліцейського. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17 січня 2020 року о 12 год. 20 хв. поліцейським роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту поліції Національної поліції України Дубинкою К.В. складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 305855 за ч. 1 ст. 130 КУпАП України. Постановою судді Київського районного суду м. Полтава від 11 березня 2020 року його визнано винним за вищезазначене адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік та вилучено посвідчення водія. Останнім подано апеляційну скаргу, яку задоволено та постановою судді Полтавського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року, закрито провадження у зв`язку із відсутністю події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вважає, що своїми діями працівниками поліції було безпідставно розпочато провадження у справі про адміністративне правопорушення, початковим етапом якого є складання протоколу про адміністративне правопорушення, що призвело до набуття позивачем статусу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що завдано останньому моральну шкоду, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, характер та тривалість нейманових витрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану. Ураховуючи викладене, прохав стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку відповідача на користь позивача 50000 тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності. Представником відповідача було подано до суду відзив на позов, згідно якого прохала відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог. Вважає, що посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, заданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є безпідставним, оскільки дія цього закону не поширюється на співробітників Департаменту патрульної поліції, так як законом визначено вичерпний перелік суб`єктів, незаконні дії яких завдали особі шкоди, до яких віднесено органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органи прокуратури та суд. На думку представника відповідача позивачем не доведено та не підтверджено, в чому саме полягала моральна (немайнова) шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно останньому та яким чином визначено розмір цієї шкоди. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення патрульним поліцейським були вчинені всі дії передбачені виключно нормами чинного законодавства, жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП до позивача застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, таке питання може бути вирішено лише судом, що свідчить про відсутність неправомірних дій відносно позивача з боку відповідача. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку відповідача на його користь 50000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним притягненням його до адміністративної відповідальності. В судове засідання представник відповідача не з`явився, однак подала до суду заяву у якій просила суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, в судове засідання не з`явився, у заяві до суду просив справу розглянути без його участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено наступні обставини. Так, судом встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 305855 від 17 січня 2020 року складеного поліцейським роти №3 БУПП в Полтавській області ДПП НПУ Дубинкою К.В., 17 січня 2020 року о 11 год. 06 хв. у м. Полтаві по вул. Половка, 66, водій [PERSON] керував транспортним засобом «ГАРЗ Пб 33023» н.з. [NUMBER] з ознаками наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку останній відмовився в присутності двох свідків. Постановою Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено штраф у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Не погодившись з вказаної постановою [PERSON] подав апеляційну скаргу, і постановою від 01 вересня 2020 року судді судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2020 року та закрито провадження у справі у зв`язку із відсутністю події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», , розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завдавної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Факт, складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки у відповідності до положень статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при складанні протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності дії поліцейських були незаконними, що могло б бути, передбаченою ст. 1174 ЦК України підставою для відшкодування йому, заподіяної такими діями, шкоди. Також судом встановлено, що не підлягають до застосування в цьому випадку положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, оскільки відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення пре підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосувати адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. З огляду на те, що постанова суду першої інстанції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасована судом апеляційної інстанції у зв`язку з відсутністю належних, допустимих, взаємоузгоджених та достатніх доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП , а складені протоколи про адміністративне правопорушення не є актами, які встановлюють, змінюють чи скасовують норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів, дії яких жодним рішенням суду, як першої так і апеляційної інстанції не визнані неправомірними. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed