Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача з письмовою заявою про прийняття у комунальну власність нерухомого майна нежитлового приміщення: гаражів (бокси) в [ADDRESS] , бокси № [NUMBER] та № [NUMBER] , площею 29.8 кв.м. Рішенням 32 сесії Хорольської районної ради Полтавської області від 21.06.2019 року було вирішено прийняти у спільну власність територіальних громад Хорольського району вищевказане нерухоме майно. В подальшому відповідач ухилився від завершення процедури передачі позивачу вищевказаного нерухомого майна. Позивач просив суд визнати за Хорольською районною радою Полтавської області право власності на приміщення, а саме на нерухоме майно нежитлове приміщення : гаражі (бокси) в [ADDRESS] , бокси № [NUMBER] та № [NUMBER] , площею 29.8 кв.м. та обов`язати відповідача [PERSON] звільнити нежитлове приміщення: гаражі (бокси) в [ADDRESS] , бокси № [NUMBER] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду\~ Полтавської\~ області \~від \~25.05.2020 року відкрито провадження \~по справі\~ та призначено до підготовчого судового\~засідання\~в\~порядку\~загального позовного провадження. Ухвалами\~Хорольського районного\~суду\~Полтавської\~\~області\~від\~22.06.2020 року, 31.08.2020 року та 18.09.2020 року відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського\~районного\~суду\~\~Полтавської області\~від\~01.10.2020 року\~ підготовче\~ провадження у справі, закрито\~ та\~ призначено\~ справу до судового розгляду. Ухвалою Хорольського\~\~районного суду\~\~Полтавської\~області\~від\~09.10.2020 року\~відкладено відкрите судове засідання. У судовому засіданні представник позивача\~ [PERSON] позовні вимоги\~\~підтримала повністю та просила їх задовольнити. У судовому\~засіданні представниквідповідача [PERSON] та третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - адвокат Шелудякова\~І.Ю., просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов, письмових поясненнях та розглянути справу за відсутності відповідача і третьої особи. У відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволенні позову, так як його заява про прийняття у комунальну власність нерухомого майна не є підставою для переходу права власності на об`єкт нерухомого майна та є помилково поданою, а інші підстави відсутні. Крім того відповідач вказує, що оскільки дане майно придбано під час шлюбу, то воно є спільною сумісною власністю відповідача та його дружини, нотаріально посвідчена згода якої на відчудження даного майна відсутня. У відповіді на відзив позивачем вказано, що при поданні відповідачем заяви про прийняття у комунальну власність спірного нерухомого майна, на підтвердження вказаного волевиявлення надано також копії правоустановчих документів на дане майно та в усній формі повідомлено про бажання найближчим часом укласти договір дарування. У письмових поясненнях третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачапросила відмовити в задоволенні позову, так як вона як дружина відповідача не давала нотаріально посвідченої згоди на відчудження спірного нерухомого майна. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши позицію третьої особи, перевіривши доводи відзиву відповідача [PERSON] на позов, доводи відповіді позивача Хорольської районної ради Полтавської області на відзив та пояснення третьої особи [PERSON] , відповідно до вимог\~ст.89 ЦПК України\~з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є власником з 02.12.2016 року спірного нерухомого майна нежитлового приміщення: гаражів (боксів) в [ADDRESS] , а саме: бокси № [NUMBER] та № [NUMBER] згідно договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, що доводиться витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №74651635 від 02.12.2016 року. (а.с.11) Відповідач [PERSON] 07.05.2019 року звернувся до Хорольської районної ради з письмовою заявою, у якій просив безоплатно прийняти у комунальну власність Хорольської районної ради нерухоме майно нежитлове приміщення: гаражі (бокси) в [ADDRESS] , а саме: бокси № [NUMBER] , площею 29,8 кв.м. (а.с.6) На тридцять другій сесій Хорольської районної ради сьомого скликання та за наслідками її розгляду 21 червня 22019 року вищевказану заяву було розглянуто та винесено рішення № 633-ХХХІІ «Про безоплатне прийняття у спільну власність територіальних громад Хорольського району приміщення гаража (боксів) за адресою: [ADDRESS] , бокси № [NUMBER] ». Згідно вищевказаного рішення позивач - районна рада вирішила надати згоду та безоплатно прийняти від відповідача [PERSON] у спільну власність територіальних громад Хорольського району приміщення гаражів (боксів) за адресою: [ADDRESS] , бокси № [NUMBER] . Як вказує позивач, в подальшому відповідач ухилився від завершення процедури передачі позивачу вищевказаного нерухомого майна. Свої позовні вимог позивач обґрунтовує наступним. Відповідно до ст. 329 ЦК України\~юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України вразі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як встановлено в судовому засіданні, дані норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з наступних підстав. Договір, предметом якого є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме майно укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню згідно з вимогами ЦК України. В судовому\~засіданні встановлено,\~що між\~сторонами не\~було укладено\~договору, за яким можливим є відчуження нерухомого майна і не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такого договору, чим спростовується посилання позивача на ч.2 ст. 220 ЦК України. Так як\~позивач,\~не являючись\~власником спірного\~ нерухомого\~майна,звернувся до суду з метою набуття права власності на таке майно, то спростовується його посилання на ст. 392 ЦК України, оскільки визнання в судовому порядку права власності на річ за цією статтею ЦК України є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення. Дані висновки суду повністю спростовують позицію позивача та є тотожними з позицією Верховного суду України, висловленою в постанові від 07.10.2015 року по справі №6-1622цс15ц,\~де вказано,\~що «… відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачають лише ст. 335 та ст.376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо\~ відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності». Отже на підставі ст. 392 ЦК право власності за позивачем може бути визнано лише у випадку, якщо таке право було ним раніше набуте на законних підставах. Але між сторонами не було укладено договору про відчуження нерухомого майна. Відповідно до\~ч.ч.1-3\~ст.347\~ЦК України\~особа може\~відмовитися від\~права власності\~на майно,\~заявивши про\~це або\~вчинивши інші\~дії,\~які свідчать\~про її\~відмову від\~права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Отже, якщо власник відмовляється від права власності на нерухоме майно, він особисто подає відповідну заяву в орган, що здійснює державну реєстрацію права на нерухоме майно, чого відповідачем зроблено не було і його вищевказану заяву до позивача від 07.05.2019 року такою вважати не має підстав. В судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно придбано відповідачем 02.12.2016 року, тобто під час шлюбу з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , який зареєстрований 22 січня 1994 року Мусіївською сільською радою Хорольського району Полтавської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 1 від 22.01.1994 року, що доводиться копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] .(а.с.58) А отже, відповідно до ст.60 СК України ч.3 ст.368 ЦК України дане спірне нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.65 СК України дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. Для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.369 ЦК України розпоряджання майном,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~здійснюється за\~згодою всіх\~співвласників,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11,\~роз`яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69\~СК, ч. 3 ст.\~368\~ЦК\~), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховним Судом у складі Об`єднаної\~\~Палати\~\~Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2020 року у справі № 430/1281/14-ц вказано, що якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт вцілому.\~Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Отже, спірний об`єкт нерухомого майна є спільним сумісним майном подружжя і у відповідача, як співвласника вказаного майна, відсутні повноваження на укладення будь-якого договору про розпорядження спільним майном за відсутності нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника дружини, тобто третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] . Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів щодо задоволення позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed