Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в обґрунтування якого зазначив, що він зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі позивач проживав разом з [PERSON], з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах та яка померла у 2014 році. За цією адресою окрім позивача зареєстрований син [PERSON] [PERSON], який вже багато років не мешкає за адресою реєстрації і його місце перебування не відоме. Наявність реєстрації [PERSON] за зазначеної адресою та відсутність відомостей про його місцезнаходження перешкоджає позивачу в оформленні приватизації цієї квартири, а також створює додаткові витрати а сплату за житлово-комунальні послуги, тому він просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на його відсутність за вказаною адресою протягом строку, який перевищує 6 місяців. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених, надав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, тому суд, враховуючи вказані обставини, вважає недоцільним подальше відкладання справи та на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку. Представник третьої особи у судовому засіданні при вирішенні даного спору поклався на розсуд суду, просив ухвалити рішення відповідно до вимог закону. Заслухавши представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Відповідач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується актами про непроживання від 01 серпня 2017 року та від 01 лютого 2018 року, які наявні в матеріалах справи (а.с. 28, 29). Своїми діями відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні квартирою, оскільки позивач сплачує комунальні послуги виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у ній та немає можливості приватизувати дану квартиру. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Однак відповідачі не дотримуються цих вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що відповідач понад шість місяців не мешкає за адресою реєстрації, комунальні та інші послуги не сплачує, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано. Таким чином, оцінюючи усі докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, оскільки в судовому засідання знайшов своє об'єктивне підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад рік, що є підставою для втрати ним права користування спірною квартирою. Беручи до уваги, що позивач наполягає на залишенні за ним судових витрат, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку про те, що останні не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved