Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15.04.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований в реєстрі за №311. Позов мотивує тим, що 11 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав на термін до 11.04.2020 включно грошові кошти в готівковому вигляді у сумі 8 336 392,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 340 000 доларів США. Відповідно до п.10 Договору сторони погодили, що у разі якщо позичальник своєчасно та в повній мірі не поверне позичені грошові кошти, порушить строк повернення позики вказаний в п.2 цього Договору, а також порушить основне зобов`язання та/або договір іпотеки, укладені з [PERSON] позикодавець починаючи з моменту такого порушення має право, за згодою іпотекодержателя від імені та в інтересах боржника відчужити предмет іпотеки та погасити заборгованість, згідно наступної черговості вимог: в першу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість іпотекодержателя [PERSON] , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов договору позики та договору іпотеки; в другу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість позикодавця [PERSON] , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов цього договору позики; залишок грошових коштів отриманих після задоволення вимог кредиторів підлягають негайному повернення позичальнику. На час дії цього договору, до повного виконання зобов`язань позичальник зобов`язується не передавати, дарувати, заповідати, передавати іпотеку, заставу, наступну іпотеку. заставу чи будь-яким іншим способом повністю або частково відчужувати чи обтяжувати належне на праві власності йому майно, шо знаходиться в нього чи третіх осіб, а вкладення вказаних правочинів без посередньої письмової згоди позичальника будуть трактуватися як такі, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання за цим договором возики як наслідок є нікчемними та підлягають скасуванню (припиненню/ розірванню). Відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання згідно договору позики, оскільки станом на дату звернення з позовом до суду розрахунок не проведено, заборгованість не погашена, розписку не було надано позивачем відповідачу. Жодних дій на для повернення коштів вчинено не було. Так, 06.12.2020 року позивачем встановлено, що будинок та земельна ділянка, яка належала відповідачу, була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу. Отже відповідачем [PERSON] всупереч вимогам закону та договору позики від 11.02.2020 було відчужено житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, місце розташування якої: [ADDRESS] , надані позивачу в забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення суми боргу в розмірі 18 366 392 грн., яку відповідачем повернуто не було. Оскільки договір купівлі-продажу фактично спрямований на припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача [PERSON] і виникнення права власності у відповідача [PERSON] . При цьому, предмет оспорюваного договору є об`єктами нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем, а іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел не мав, а відтак відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань перед позивачем. Ухвалою від 11 грудня 2020 року у справі було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив. Відповідач вважає обґрунтування позову [PERSON] надуманими та безпідставними. Так, безпосередньо за змістом договору позики від 11.02.2020 відсутня заборона на укладення саме договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки за змістом п.13 договору позики від 11.02.2020 заборона стосувалася укладення договорів позики, застави, іпотеки поруки, лізингу тощо. Під визначення «тощо» не підпадає правочин у формі договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, оскільки усі згадані в тексті п.13 договору позики від 11.02.2020 правочини стосуються виникнення фактично боргових (кредитних) зобов`язань, натомість договір купівлі-продажу має цілковиту відмінну правову природу у порівнянні із договорами позики, застави, іпотеки поруки, лізингу. Крім того за змістом згаданого п.13 договору позики від 11.02.2020 заборона на укладення договорів визначалася в першу чергу, терміном дії самого договору позики, який формально завершився 11.04.2020, тоді як договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] було укладено 15.04.2020. Положення п. 15 договору позики від 11.02.2020 щодо заборони вчиняти правочини без попередньої письмової згоди позикодавця фактично містить обмеження конституційних прав на вільне володіння, користування і розпорядження належним майном, тому такі положення договору позики від 11.02.2020 є нікчемними, отже не можуть породжувати жодних правових наслідків. При укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 відповідач не повідомляв [PERSON] і [PERSON] про укладення договору позики від 11.02.2020 із [PERSON] , оскільки вважав, що жодних перешкод для укладення вказаного договору вищезазначений договір позики від 11.02.2020 не містить. Твердження позивача про те, що всупереч вимогам закону та договору позики від 11.02.2020 відповідач відчужив житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] , які згідно договору позики від 11.02.2020 надані позивачу в забезпечення виконання зобов`язань, щодо повернення суми боргу в розмірі 8 366 392,00 грн. є безпідставними, оскільки за змістом вказаного договору позики, жодного правочину щодо безпосередньо передання позичальнику, в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 11.02.2020, яких не будь прав на нерухоме майно не має, факт оформлення на ім`я позивача довіреності від його імені на розпорядження нерухомим майном не можна і розцінювати, як правочин з приводу передання прав на це майно уповноваженій довіреністю особі. Крім того жодних правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку [PERSON] не передавалось, оскільки такі на той час знаходилися у іпотекодержателя - [PERSON] , таким чином жодних реальних повноважень щодо розпорядження належним майном на користь позивача за змістом договору позики від 11.02.2020 передано не було. За змістом договору позики від 11.02.2020 (п.8) відповідач повідомив позикодавця - [PERSON] про те, що належне йому нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер: 4610137200:01:003:0050, площею 0,0463 га та житловий будинок, загальною площею 411,2 м.кв., житлова площа 188,7 м.кв., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , перебувають в іпотеці згідно Договору іпотеки № 1035 укладено 20.11.2019 між мною та [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики укладеного 20.11.2019, між мною та [PERSON] , розмір заборгованості -10 487 233,15 грн., що на дату укладання договору позики становило 433 286,00 дол. США., також за змістом договору позики від 11.02.2020 сторонами було встановлено черговістю задоволення вимог, відповідно до вказаної черговості в першу чергу задовольняються вимоги забезпечені іпотекою, а саме вимоги [PERSON] , від так з метою задоволення вимог іпотекодержателя відповідач був вимушений відчужити на користь [PERSON] належне йому нерухоме майно. Крім того, вартість вказаного майна, яка визначалася згідно висновку експерта від 10.02.2020 в сумі 19 663 520 грн., виявилася значною мірою завищеною, оскільки згідно висновку про ринкову вартість вказаних об`єктів нерухомості складеного ТзОВ «Галтекс-Плюс» така вартість складала лише 11 974 300 грн. Також іпотекодавець - [PERSON] надав згоду на відчуження будинку виключно на користь [PERSON] , на користь інших осіб відчужувати вказане майно [PERSON] згоди не давав. Таким чином оформлення оспорюваних позивачем угод відбулося внаслідок реалізації прав іпотекодержателя на розпорядження переданим йому в іпотеку нерухомим майном. На час оформлення договору позики від 11.02.2020 жодних коштів від [PERSON] він не отримував. Він не ухиляється від виконання умов договору позики від 11.02.2020, частково здійснює погашення заборгованості на користь [PERSON] , що підтверджується відсутністю на даний час позовів з приводу не виконання умов договору позики від 11.02.2020. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому зазначає, що на час укладення оспорюваного [PERSON] договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 не був обізнаний про обставини укладення між ним та [PERSON] договору позики від 11.02.2020. Згідно даних державних реєстрів станом на той час жодних заборон чи обтяжень щодо вказаного у договорі нерухомого майна зареєстровано не було, тому нотаріус засвідчив дану угоду без жодних застережень. Таким чином, жодних вимог закону, при укладенні вказаного договору, всупереч твердженням позивача, порушено не було. Крім того за змістом п. 3.4. договору купівлі-продажу [PERSON] ствердив, що відчужуване ним майно не перебуває в заставі, іпотеці, а також не обтяжено правами третіх осіб (в т.ч. не зареєстрованими у встановленому законом порядку), від так не мав жодних підстав ставити під сумнів правомірність укладеного із [PERSON] договору. Також, до дня укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 дане майно перебувало в іпотеці на підставі нотаріально посвідченого договору від 20.11.2019, таким чином жодні інші правочини, в т.ч. договір позики від 11.02.2020, не могли стосуватися вказаного майна, оскільки положення ст. 575 ЦК України та ст.ст. 1, 9 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що передане в іпотеку майно залишається лише у володінні і користуванні іпотекодавця, таким чином не допускається жодних інших дій іпотеко давня із розпорядження таким майном, в т.ч. шляхом встановлення обмежень щодо цього майна, визначення його, як джерела погашення заборгованості тощо, за іншими угодами, укладеними після державної реєстрації іпотечного договору. Отже сторони договору позики від 11.02.2020, будучи достовірно обізнаними про перебування будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] в іпотеці та не отримавши письмової згоди від іпотекодержателя визначили у цьому договорі умови, які очевидно виходять за межі правовідносин за договором позики у визначенні ст. 1046 ЦК України та зазначили у цьому договорі положення, які фактично є умовами іпотечного договору(п.п. 10, 13, 15, 16 договору позики) не оформляючи при цьому безпосередньо іпотечного договору - встановили черговість погашення заборгованості та обмеження у розпорядженні майном щодо позичальника - [PERSON] , який на час укладення договору позики не мав жодних прав на розпорядження цим майном, цілковито знехтувавши при цьому, як приписами ст.ст. 1046, 1052 ЦК України так і правами іпотекодержателя, які у відповідності до приписів ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» є пріоритетними в порівнянні із усіма правами інших кредиторів. Таким чином положення договору позики від 11.02.2020, які визначають обмеження щодо [PERSON] у розпорядженні будинком та земельною ділянкою по [ADDRESS] ум. Львові є нікчемними і не можуть породжувати жодних правових наслідків, отже твердження позивача про передачу в забезпечення договору позики від 11.02.2020 вказаних об`єктів нерухомості є безпідставним - жодних визначених чинним законодавством дій спрямованих на передачу в забезпечення договору позики від 11.02.2020 вказаних об`єктів нерухомості сторони договору позики не вчинили, а домовленості між ними викладені в цьому договорі носять виключно декларативний характер і не можуть породжувати жодних реальних правових наслідків. Крім того фактичною метою укладення [PERSON] договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 було саме погашення заборгованості за договором позики від 20.11.2019 укладеного ним із [PERSON] , який забезпечувався іпотечним договором від 20.11.2019. Сторони договору позики від 11.02.2020, в т.ч. позивач, за змістом п. 10 цього договору визначили, що в першу чергу за рахунок належного [PERSON] майна погашається саме заборгованість перед [PERSON] , що і було зроблено, отже із цих мотивів оскарження договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 з боку [PERSON] є безпідставним. Наведена у позові [PERSON] правова аргументації вимоги щодо недійсності договору купівлі- продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 не містить посилання на жодну спеціальну норму, якою позивач обґрунтовує саме таку свою вимогу. Наведені у його позові покликання на приписи ст. 203 ЦК України в частині спрямованості на реальне настання правових наслідків правочину можуть бути аргументом щодо визнання недійсним саме договору позики від 11.02.2020, оскільки сторони договору позики домовилися про умови - задоволення вимог позичальника за рахунок нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці у іншої особи, а такі умови очевидно не могли мати реальних правових наслідків. Щодо укладеного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 позовна заява [PERSON] не містить жодного посилання на спеціальну норму, що могла б стосуватися недійсності саме цього правочину, так само цей позов не містить переконливої фактичної аргументації підставності цієї позовної вимоги. Також позивач погодився із фактом продажу [PERSON] на його користь будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , що підтверджується фактом укладення [PERSON] з ним попереднього договору купівлі - продажу вказаного нерухомого майна, який був нотаріально посвідчений 24.04.2020 - після укладення договору позики від 11.02.2020, за змістом вказаного попереднього договору [PERSON] визнав, що [PERSON] є власником будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 та зобов`язався придбати це майно за ціною - 13 506 850 грн. у строк - до 02.10.2020. У визначений термін [PERSON] основного договору зі мною не уклав з причин, що цілковито залежали від нього - не передав мені обумовленої п. 2.1. попереднього договору від 24.04.2020 грошової суми, оскільки зажадав від відповідача продати йому це майно за меншою сумою, на що відповідач не погодився, тому вважає, що самим своїм зверненням до суду із позовом [PERSON] намагається здійснити на тиск з метою примусити продати належні йому будинок та ділянку за нижчою ціною. З огляду на ці обставини також сумнівною є визначена у договорі позики від 11.02.2020 вартість будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] - 19 663 520 грн., оскільки в усіх інших договорах, які стосувалися даного майна - договорі іпотека від 20.11.2019, договорі купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020, а також у вказаному попереднього договорі від 24.04.2020 зазначена значно менша ціна цього майна. Отже твердження позивача про отримання інформації щодо укладеного договору купівлі - продажу від 15.04.2020 лишу в грудні 2020 року є неправдивими, в даному випадку [PERSON] свідомо вводить суд в оману. Також, визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 не призведе до автоматичного погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] , більше того розірвання даного договору фактично призведе до необхідності відновлення договору іпотеки від 20.11.2019, що очевидно унеможливить задоволення вимог [PERSON] за рахунок спірного майна. Крім того сама вимога про визнання недійсним зазначеного правочину базується фактично на припущенні позивача про неможливість одержання задоволення за договором позики від 11.02.2020 іншим шляхом, окрім звернення стягнення на це майно, твердження позивача про «стійкі побоювання» не є належним доказом у розумінні вимог ЦПК України, при цьому позивач не зазначає, що на час його звернення із даним позовом є невиконаним судове рішення про стягнення з [PERSON] на його корить грошових коштів за вказаним ним договором, відповідного рішення не існує, а відтак доводи про неможливість задоволення його вимог іншим чином є безпідставними, а позов передчасним. Таким чином позивачем на час звернення до суду із позовом не доведено факту порушення його прав як позикодавця через укладення оспорюваного ним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020, окрім цього обрано неналежний спосіб захисту. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що при укладанні договору сторони погодили всі його істотні умови, а тому посилання відповідача про те що погоджені умови, а саме п. 15 Договору, не можуть нести правових наслідків є безпідставними. Разом з тим, безпідставним також є посилання про те що відповідачем не було повідомлено [PERSON] та [PERSON] про укладення договору позики від 11.02.2020, оскільки останній вважає що жодних перешкод в укладенні договору купівлі- продажу, договір позики не містить. Відповідно до п. 19 Договору позики позичальник зобов`язаний повідомити Іпотекодержателя - [PERSON] про умови цього договору та свої обов`язки за ним, протягом 15-ти днів з моменту укладення цього договору, однак як підтверджує відповідач при укладенні договору купівлі-продажу від 15.04.2020 [PERSON] було невідомо про існування договору позики від 11.02.2020, що є також порушенням вимог даного договору. Також відповідач зазначає, що заборона укладення договорів стосується терміну дії самого договору позики, який формально закінчився 11.04.2020, а тому останній мав право на укладення договору купівлі-продажу. Однак, зі змісту договору позики вбачається, що підтвердження повернення позики в строк визначений цим договором підтверджується розпискою позикодавця про підтвердження отриманих грошових коштів. Копії розписки Відповідачем надано не було, а тому зобов`язання не виконані. Відтак відповідачем [PERSON] було порушено умови договору позики та не виконано покладені на нього зобов`язання, а тому останній не мав права укладати договір купівлі-продажу, оскільки договір позики виконано не було. Також, [PERSON] було порушено умову договору позики щодо передачі документів позивачу. Твердження відповідача [PERSON] про те, що останній кошти не отримував не відповідає дійсності, так само, які і твердження про те, відсутній позов до нього з приводу невиконання умов договору Позики від 11.02.2020 оскільки в матеріалах справи міститься розписка відповідача про отримання ним коштів; позивач звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про стягнення коштів за невиконання умов договору позики від 11.02.2020 (справа №463/12615/20), в якій вже визначений склад суду. Доказів підтвердження часткових погашень заборгованості, відповідачем також не було надано. Однак, це також не свідчить про виконання зобов`язання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві та запереченні на відзив. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в відзивах на позов. При цьому представник доповнив, що відповідач [PERSON] та 3-я особа [PERSON] є давні друзі і відповідач [PERSON] тривалий час намагався за згодою 3-ї особи продати будинок та земельну ділянку, щоб повернути йому борг, але ніяк не міг найти покупців. Коли постала проблема у отриманні коштів 3-ю особою, вони зустрілися і обговорили можливість продажу іпотечного майна сину 3-ї особи відповідачу [PERSON] , який має будівельний бізнес і можливо його зацікавить цей варіант нерухомості. Син дійсно погодився придбати, але з певною вигодою для себе, тому вони обумовили ціну об`єкту і за згодою іпотеко держателя уклали договір купівлі-продажу майна. Про існування договору позики між позивачем і відповідачем [PERSON] ні відповідач [PERSON] , ні 3-я особа не знали. Через деякий час до відповідача [PERSON] звернувся позивач і повідомив про наявність боргу [PERSON] перед ним. Сам відповідач запропонував викупити у нього спірне майно і визначив його вартість. Оскільки ця пропозиція влаштувала відповідача [PERSON] т.я. він мав заробіток на цій угоді, вони 24.04.2020 уклали нотаріально посвідчений попередній договір купівлі - продажу вказаного нерухомого майна, за змістом якого [PERSON] визнав, що [PERSON] є власником будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 та зобов`язався придбати це майно за ціною - 13 506 850 грн. у строк - до 02.10.2020. У визначений термін [PERSON] основний договір не уклав та не передав мені обумовленої п. 2.1. попереднього договору від 24.04.2020 грошової суми. При цьому просить врахувати, що вартість об`єкту, за яку він погодився придбати вказане майно є значно меншою від тієї, яку вказував відповідач у договорі позики, який укладений між позивачем і відповідачем [PERSON] . Тому вважає, що позивач намагається зменшити ціну продажу, в тому числі шляхом тиску на нього за рахунок поданого позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що 15 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, місце розташування якої: [ADDRESS] , на якій знаходиться вказаний вище будинок. Окрім цього, 11 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позичальник отримав на термін до 11.04.2020 включно грошові кошти в готівковому вигляді у сумі 8 336 392,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 340 000 доларів США. Відповідно до п.10 Договору сторони погодили, що у разі якщо позичальник своєчасно та в повній мірі не поверне позичені грошові кошти, порушить строк повернення позики вказаний в п.2 цього Договору, а також порушить основне зобов`язання та/або договір іпотеки, укладені з [PERSON] позикодавець починаючи з моменту такого порушення має право, за згодою іпотекодержателя від імені та в інтересах боржника відчужити предмет іпотеки та погасити заборгованість, згідно наступної черговості вимог: в першу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість іпотекодержателя [PERSON] , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов договору позики та договору іпотеки; в другу чергу погашенню підлягає підтверджена заборгованість позикодавця [PERSON] , в тому числі сума основного зобов`язання, неустойка (пеня, штраф) та інші платежі, розраховані згідно умов цього договору позики; залишок грошових коштів отриманих після задоволення вимог кредиторів підлягають негайному повернення позичальнику. Як підставу визнання недійсним оспорюваного договору позивач посилається на положення ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки вважає, що договір купівлі-продажу фактично спрямований на припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у відповідача [PERSON] і виникнення права власності у [PERSON] , за рахунок якого можливо виконати грошові зобов`язання відповідача [PERSON] перед [PERSON] . Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст.1052 ЦК України законодавець в якості забезпечення виконання зобов`язання позичальником визначає лише право позикодавця вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема договору позики від 11 лютого 2020 року, вказані вище об`єкти нерухомого майна перебувають в іпотеці згідно договору іпотеки №1035, укладеного 20.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного 20.11.2019 року, між [PERSON] та [PERSON] , розмір заборгованості 10 487 233,15 грн., що на дату укладання договору позики становить 433 286,00 доларів США. Вказані обставини сторони в судовому засіданні не заперечили. Як вбачається із договору позики, в такому дійсно зазначено про належність позичальнику нерухомого майна, та порядок погашення заборгованості перед кредиторами [PERSON] . Разом з тим, суд погоджується із доводами відповідачів щодо того, що даний договір позики від 11.02.2020 не містить заборони на укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] і по своїй суті договір позики не може виконувати функції забезпечення виконання зобов`язань, а тим більше обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без укладення окремого договору в порядку визначеному главою 49 ЦК України. Окрім цього, дійсно згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач за вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, згідно положень ст.9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , суду пояснив, що коли у відповідача [PERSON] постала проблема у поверненні коштів 3-й особі, відповідач [PERSON] та його батько, який був іпотекодержателем спірного майна, запропонували йому придбати спірне майно, щоб повернути борг батькові. Він погодився на такий варіант, оскільки в такий спосіб повертався борг батькові, а він маючи будівельний бізнес, заінтересувався розбудовою цього об`єкту нерухомості. Про існування договору позики між позивачем та відповідачем [PERSON] ні він, ні батько на той час не знали. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) суд зробив наступний правовий висновок: «Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.». Суд погоджується із доводам відповідача, що наведена у позові [PERSON] правова аргументації вимоги щодо недійсності договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 не містить посилання на жодну спеціальну норму, а відповідно правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. При цьому суд вважає, що укладення спірного договору купівлі-продажу майна зі згоди іпотекодержателя з метою повернення йому боргу від [PERSON] не вказує на те, що такий направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника з метою невиконання кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] , оскільки невиконання зобов`язання [PERSON] не тягне обов`язкове звернення стягнення на спірне майно, яке перебувало у іпотеці. Окрім цього, у постанові від 29.05.2019 по справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19) Верховний Суд, оцінюючи правомірність обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначив: «При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушенного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів.» Також і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 в справі №909/337/19 (провадження № 12-35гс20) вказала: «Для захисту переважного права наймача (орендаря), який належним чином виконує свої обов`язки відповідно до умов договору та закону, у разі продажу речі, переданої у найм (оренду), належним способом захисту є переведення на наймача (орендаря) прав та обов`язків покупця відповідної речі. Вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі сама по собі не може вважатися ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання такої речі. Адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене не буде, що змусить наймача (орендаря) звертатися до власника з пропозицією відчуження речі на тих самих умовах, що були передбачені договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним, а в разі незгоди власника - до суду із новим позовом.». Таким чином, дійсно визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 15.04.2020 не призведе до автоматичного погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] , тобто відновлення порушеного права позивача, більше того розірвання даного договору фактично призведе до необхідності відновлення договору іпотеки від 20.11.2019, що очевидно унеможливить задоволення вимог [PERSON] за рахунок спірного майна. Відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. З врахуванням наведеного вищу, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього, відмовляючи у задоволенні позову, слід також вирішити питання скасування заходів забезпечення позову, застосовані ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року.

Outcome: dismissed