Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів та просив зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому відповідно до свідоцтва про право власності від 20.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івченко А.В., належить на праві власності 1/6 частина трикімнатної квартири [ADDRESS]. Частину квартири позивач придбав з електронних торгів, яка реалізовувалась виконавчою службою на виконання вироку, який передбачав позбавлення волі [PERSON] (колишнього власника квартири) та конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності. Після набуття позивачем права власності, він звернувся до відповідачів, як співвласників квартири з пропозицією спільного користування квартирою [ADDRESS], яке передбачало надання йому в користування найменшої кімнати площею 10,3 кв.м., з доплатою їм ринкової вартості за зайві 3,45 кв.м., на які площа кімната перевищує розмір ідеальної частки житлової площі квартири, що належить позивачу на праві власності. Крім того, 19.12.2014 року позивач направив відповідачам лист з проханням не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Однак, відповідачі відмовились від пропозиції позивача. Також, відповідачі не пускають [PERSON] у спірну квартиру. Сплатити позивачу ринкову вартість його частки квартири відповідачі відмовляються та пропонують значно нижчий розмір її вартості. Таким чином, вважає, що він відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України є повноправним власником 1/6 частини квартири [ADDRESS], наділений усіма правами та обов'язками співвласника, у зв'язку з чим має права вимагати усунення перешкод, які чиняться йому з боку відповідачів, у користуванні спірною квартири. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що між сторонами склалась жорстка ситуація за якою відсутність встановленого порядку користування квартирою та неможливість його подальшого встановлення робить неможливим спільне користування квартирою сторонами, що супроводжується конфліктами, сварками, викликами поліції тощо. Квартира є неподільною, а частка позивача незначною, у зв'язку з чим спільне проживання та користування позивачем з відповідачами квартирою є неможливим. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своє неявки суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача [PERSON] Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представників, дослідивши та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належала в рівних долях квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданим Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 31.10.1997 року. Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 27.05.2008 року, було визнано [PERSON] за ч. 3 ст. 189 КК України винним і призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. 1/6 частину квартири [ADDRESS] було придбано позивачем з електронних торгів, яка реалізовувалась ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві на виконання вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 27.05.2008 року, яким було визнано [PERSON] за ч. 3 ст. 189 КК України винним і призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. Позивач [PERSON] є власником 1/6 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івченко А.В. 20.11.2014 року. Після набуття позивачем права власності, він звернувся до відповідачів, як співвласників квартири з пропозицією спільного користування квартирою [ADDRESS], яке передбачало надання йому в користування найменшої кімнати площею 10,3 кв.м., з доплатою їм ринкової вартості за зайві 3,45 кв.м., на які площа кімната перевищує розмір ідеальної частки житлової площі квартири, що належить позивачу на праві власності. Крім того, 19.12.2014 року позивач направив відповідачам лист з проханням не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Однак, відповідачі відмовились від пропозиції позивача. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі чинять позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні та володінні частиною вказаної квартири, що підтверджується зверненням позивача до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20.01.2015 року, відповіддю на його звернення від 16.02.2015 року. Крім того, відповідачі не визнають право власності позивача на 1/6 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року, яким у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними протоколу та акту про проведення електронних торгів було відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач просив зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], на що слід зазначити наступне. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні [PERSON] своєю 1/6 частиною квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві власності. Зазначені обставини не заперечувались і самими відповідачами та їх представником в судовому засіданні, оскільки як вбачається з їх заперечень між сторонами склалась складна ситуація через відсутність порядку користування квартирою та неможливість його подальшого встановлення, що робить неможливим спільне користування квартирою сторонами. Отже, на думку суду, позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю частиною житлового приміщення. Таким чином, відповідачі проживаючи у спірній квартирі, 1/6 частина якої належить позивачу на праві власності, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому відповідачів слід зобов'язати не чинити перешкод [PERSON], у праві користування та розпоряджання 1/6 частиною квартири [ADDRESS]. Що стосується заперечень відповідачів та їх представника стосовно того, що частка позивача є незначною у спірній квартирі, квартира є неподільною та її частина не може бути виділена йому в натурі, то слід зазначити наступне. В судовому засіданні сторонам у справі були роз'ясненні їх права та обов'язки, передбачені ЦПК України. Однак, відповідачі не скористались своїм правом та зустрічних позовних вимог не заявляли. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі не довели обставин, на які вони посилалась як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме те, що частка позивача у спірній квартирі є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне користування та володіння позивачами та відповідачем спірним житловим будинком неможливе, у зв'язку з чим вони не можуть бути прийнятими судом до уваги. Крім того, їх заперечення виникли на фоні неприязних стосунків з позивачем, і вони є такими, що не розкривають об'єктивної картини справи. Також, вони не спростовують висновків суду, щодо вирішення даного спору, а тому суд критично ставиться до даних ними пояснень і бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору 110,24 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved