Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, уточнивши який просив суд визнати недійсними накази в.о. директора Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (далі - Інституту) № 219/к від 09 грудня 2014 року, № 236/к від 25 грудня 2014 року, № 237/к від 26 грудня 2014 року, визнати протиправними дії відповідача щодо виготовлення вказаних наказів, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 31 березня 2014 року позивач працював в Інституті на посаді провідного юрисконсульта. Жодного нарікання на його роботу до призначення в.о. Інституту [PERSON] не було. 09 грудня 2014 року та 25 грудня 2014 року відповідач своїми наказами необґрунтовано застосував до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, а наказом № 237/к від 26 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КзПП. Проте, дані накази не відповідають чинному законодавству, оскільки відповідач проігноровав вимоги ч. 1 ст. 149 КзПП та не зажадав від позивача письмових пояснень з приводу порушень трудової дисципліни. Дії відповідача, на думку [PERSON], є помстою за те, що останній оскаржив вищому керівництву системні порушення трудового законодавства та Закону України «Про відпустки», які допускав відповідач. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що згідно акту про надання письмових пояснень від 09 грудня 2015 року 21 листопада 2014 року в.о. директора Інституту [PERSON] зобов'язав [PERSON] надати письмові пояснення, проте з 11 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року позивач знаходився у відпустці. Окрім того, у вказаному акті зазначено, що 09 грудня 2014 року [PERSON] було зобов'язано надати пояснення з приводу того, чому він не веде облік судової справи за позовом [PERSON] до Інституту. Проте, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення копія позовної заяви по вказаній справі за № 645/10370/14-ц була отримана відповідачем лише 11 грудня 2015 року. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] не були виконані розпорядження керівництва Інститут № 18 та № 19, не відповідають дійсності, оскільки доповідні записки [PERSON] про неможливість виконати ці розпорядження були передані в.о. директора Інституту [PERSON] через секретаря. Доказом того, що [PERSON] отримував ці доповідні записки є його виступ на засіданні профкому, зафіксований у протоколі засідання профкому № 10 від 26 грудня 2014 року. Щодо виконання розпорядження № 20, то письмову відповідь на його виконання [PERSON] передав також через секретаря Інституту, в чому остання розписалася на копії відповіді. Окрім того, до призначення в.о. директора Інституту [PERSON] до роботи [PERSON] у керівництва Інституту жодних нарікань не було. Неодноразово, а саме 11 листопада 2014 року та 18 листопада 2014 року, [PERSON] звертався до Президента Національної академії аграрних наук України зі скаргою на неправомірні дії [PERSON] щодо примусового відправлення працівників інституту у відпустки без збереження заробітної плати. У зв'язку із чим позивач вважає, що дії в.о. директора Інституту [PERSON] щодо притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та послідуюче його звільнення, є помстою відповідача. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити та пояснив, що наказом Національної академії аграрних наук України № 297-к від 28 жовтня 2014 року [PERSON] було призначено в.о. директора Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України. У зв'язку із чим [PERSON], як провідний юрисконсульт Інституту повинен був оформити і подати зміни до статутних документів Інституту до Головного управління Державної казначейської служби, де обслуговується Інститут, проте позивач свої обов'язки не виконав. Окрім того, 01 грудня 2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Інституту, проте позивач не здійснив облік та зберігання даної судової справи, що призвело до відсутності позовної заяви в Інституті. Письмові пояснення з приводу невиконання своїх обов'язків [PERSON] категорично відмовився надавати, про що було складено відповідний Акт. В зв'язку із викладеним наказом в.о. директора Інституту № 219/к від 09 грудня 2014 року позивачу було оголошено сувору догану. Окрім того, 15 грудня 2014 року в.о. директора Інституту було надано [PERSON] письмове розпорядження № 18 відповідно до якого позивач, як провідний юрисконсульт Інституту, повинен був підготувати в письмовому вигляді інформацію та надати документи щодо підготовки державного акту на право постійного користування землею Інституту, та розпорядження № 19 згідно якого [PERSON] до 16 грудня 2014 року повинен був подати в письмовому вигляді інформацію щодо підготовки документів на отримання свідоцтва про право державної власності на об'єкти нерухомості, що обліковуються на балансі Інституту. Дані розпорядження позивачем були проігноровані, про що свідчить доповідна записка від 25 грудня 2014 року. Письмові пояснення з приводу невиконання своїх обов'язків [PERSON] категорично відмовився надавати, про що було складено відповідний Акт, а наказом № 236/к від 25 грудня 2014 року [PERSON] було оголошено сувору догану за систематичне невиконання службових обов'язків. Окрім того, 18 грудня 2014 року [PERSON], провідному юрисконсульту Інституту, було надано письмове розпорядження № 20 про необхідність надання роз'яснень щодо затримки підготовки відповідних документів згідно листа Управління містобудування та архітектури від 05 вересня 20914 року, проте з боку позивача жодних роз'яснень надано не було, будь-які пояснення [PERSON] відмовився надавати. Наказом в.о. директора Інституту № 237/к від 26 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади провідного юрисконсульта Інституту за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків. Дане рішення було також предметом обговорення профспілкового комітету, який дав згоду на звільнення [PERSON] Також, представник відповідача пояснив, що посилання [PERSON] що дії в.о. директора Інституту [PERSON] є помстою позивачу за його активну позицію, є припущенням, оскільки всі скарги на дії керівництва [PERSON] направляв особисто і особисто отримував відповіді. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши в сукупності надані сторонами письмові докази та покази свідків, приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 147 КЗоТ України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗоТ України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Строки для застосування дисциплінарного стягнення, закріплені у ст. 148 КЗоТ України. Зокрема, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до положень ст. 149 КЗоТ України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно ст. 139 КЗпП працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі [PERSON] працював в Інституті тваринництва Національної академії аграрних наук України на посаді провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи з 31 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року. Наказом в.о. директора Інституту [PERSON] № 219/к від 09 грудня 2014 року [PERSON] оголошено сувору догану за невиконання службових обов'язків. З даним наказом [PERSON] був ознайомлений 09 грудня 2014 року та зазначив на наказі про свою незгоду із ним. Як встановлено в судовому засіданні, підставою для застосування до [PERSON] зазначеного стягнення стало невиконання позивачем службових обов'язків, про що керівництво Інституту було повідомлено доповідними записками завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] від 21 листопада 2014 року та 09 грудня 2014року (а.с. 23-24). Так, доповідною запискою від 21 листопада 2014 року [PERSON] довела до відома в.о. директора Інституту [PERSON] те, що провідний юрисконсульт [PERSON] не виконує обов'язки, покладені на нього посадовою інструкцією, оскільки після призначення 28 жовтня 2014 року на посаду в.о. директора Інституту [PERSON] [PERSON] не було своєчасно оформлено та подано на державну реєстрацію зміни до статутних документів Інституту та відповідні зміни до Головного управління державної казначейської служби України в якій обслуговується Інститут. [PERSON] дане питання вирішено не було, що могло б призвести до затримки отримання грошових коштів для виплати працівникам заробітної плати. У зв'язку із невиконанням розпорядження керівництва в.о. директора Інституту [PERSON] розпорядився оголосити [PERSON] сувору догану, про що на доповідній записці зроблено відповідну резолюцію (а.с. 23). Доповідною запискою від 09 грудня 2014 року завідувач сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] довела до відома в.о. директора Інституту [PERSON] те, що провідний юрисконсульт [PERSON] не виконує обов'язки, покладені на нього посадовою інструкцією, оскільки ним не було здійснено облік і зберігання цивільної справи за позовом [PERSON] до Інституту, провадження по якій було відкрито судом 01 грудня 2014 року. У зв'язку із наведеним в.о. директора Інституту [PERSON] розпорядився оголосити [PERSON] сувору догану, про що на доповідній записці зроблено відповідну резолюцію (а.с. 24). 09 грудня 2014 року за підписом працівників Інституту: завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON], заступника директора з науково-координаційної роботи [PERSON], завідувача лабораторії [PERSON], - було складено Акт про відмову в наданні письмових пояснень працівником (а.с. 25). Із вказаного акту вбачається, що 21 листопада 2014 року [PERSON] зобов'язав провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] надати письмові пояснення про причини не проведення своєчасно змін в реєстраційні документи Інституту після зміни керівництва Інституту, однак [PERSON] пояснення надавати відмовився. 09 грудня 2014 року [PERSON] зобов'язав провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] надати письмові пояснення щодо не проведення обліку цивільної справи за позовом [PERSON] до Інституту, однак [PERSON] пояснення надавати відмовився. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду про обставини складення даного акту і засвідчили, що 09 грудня 2014 року у кабінеті завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON], в присутності провідного юрисконсульта [PERSON], в.о. директора [PERSON] повідомив про порушення, які були допущені позивачем, [PERSON] пояснень не надав, про що і було складено акт. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] пояснив, що згідно повідомлення про вручення поштового відправлення копія позовної заяви по справі за № 645/10370/14-ц була отримана відповідачем лише 11 грудня 2015 року. Дана обставина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні (а.с. 62). Щодо доповідної записки від 21 листопада 2014 року позивач пояснив, що не отримував від в.о. директора Інституту [PERSON] жодного розпорядження про проведення змін до статутних документів. Проте, такий обов'язок [PERSON] був закріплений у Посадовій інструкції провідного юрисконсульта Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України, затвердженої директором інституту, з якою [PERSON] був ознайомлений 17 квітня 2014 року. Згідно з п. 2.5. Посадової інструкції провідний юрисконсульт зобов'язаний своєчасно оформляти і подавати на державну реєстрацію зміни до статутних документів інституту (а.с. 27-27). Таким чином, суд вважає, що керівництво Інституту при обранні виду стягнення врахувало ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу позивача, оскільки не проведення відповідних змін до статутних документів могло б призвести до затримки отримання грошових коштів для виплати працівникам заробітної плати. Що стосується тверджень позивача та його представника про те, що згідно акту про відмову від підпису від 09 грудня 2014 року [PERSON] дав розпорядження [PERSON] про підготовку змін до статутних документів 21 листопада 2014 року, коли останній перебував у відпустці без збереження заробітної плати, згідно наказу № 172/к від 29 жовтня 2014 року (а.с. 69), то ці обставини спростовуються самим актом, згідно якого [PERSON] зажадав від [PERSON] надання пояснень щодо несвоєчасного проведення таких змін. Окрім того, свідок [PERSON] повідомила в судовому засіданні, що в цей день [PERSON] перебував на робочому місці. Таким чином, судом встановлено, що підстав для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності в зв'язку із нездійсненням обліку і зберігання цивільної справи № 645/10370/14 за позовом [PERSON] до Інституту, у відповідача не було оскільки сама позовна заява надійшла до Інститут лише 11 грудня 2014 року. Однак, як вбачається з матеріалів справи підставою для застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення як сувора догана 09 грудня 2014 року стала не лише доповідна записка завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] від 09 грудня 2014 року, а й доповідна записка від 21 листопада 2014 року. Так, згідно резолюції в.о. керівника Інституту на доповідній записці від 21 листопада 2014 року, в.о. директора Інституту [PERSON] було надано розпорядження відділу кадрів про оголошення суворої догани [PERSON] за невиконання обов'язків щодо несвоєчасного оформлення та неподання на державну реєстрацію змін до статутних документів Інституту та відповідні зміни до Головного управління державної казначейської служби України в якій обслуговується Інститут. Таким чином, наказ в.о. директора Інституту [PERSON] № 219/к від 09 грудня 2014 року про оголошення суворої догани за невиконання службових обов'язків провідному юрисконсульту [PERSON] є частково недійсним, в частині такої підстави для дисциплінарної відповідальності, як нездійснення обліку і зберігання цивільної справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить суд визнати недійсним наказ № 219/к від 09 грудня 2014 року в цілому, підстав для чого суд не вбачає. Окрім того, наказом в.о. директора Інституту [PERSON] № 236/к від 25 грудня 2014 року [PERSON] оголошено сувору догану за невиконання службових обов'язків (а.с. 39). З даним наказом [PERSON] був ознайомлений 25 грудня 2014 року та зазначив на наказі про свою незгоду із ним. Як встановлено в судовому засіданні, підставою для застосування до [PERSON] зазначеного стягнення стало невиконання позивачем службових обов'язків, про що керівництво Інституту було повідомлено доповідною запискою завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] від 25 грудня 2014 року (а.с. 42). Даною доповідною запискою [PERSON] довела до відома в.о. директора Інституту [PERSON] те, що провідний юрисконсульт [PERSON] систематично не виконує свої посадові обов'язки, оскільки ним не були виконані розпорядження керівництва № 18 та № 19 від 15 грудня 2014 року, письмову інформацію та документи про виконання яких [PERSON] повинен був надати до 17 грудня 2014 року та 16 грудня 2014 року відповідно. Як встановлено в судовому засіданні, 15 грудня 2014 року в.о. директора Інституту [PERSON] надав письмове розпорядження № 18 [PERSON], провідному юрисконсульту сектора наукових кадрів та правової роботи, підготувати інформацію в письмовому виді та надати документи щодо підготовки державного акту на прав постійного користування землею Інститут. Строк виконання розпорядження до 17 грудня 2014 року. З даним розпорядженням [PERSON] був ознайомлений під розпис (а.с. 40). Також, 15 грудня 2014 року в.о. директора Інституту [PERSON] надав письмове розпорядження № 19 [PERSON], провідному юрисконсульту сектора наукових кадрів та правової роботи, надати інформацію в письмовому виді щодо підготовки документів на отримання свідоцтв про право державної власності на об'єкти нерухомості, що обліковуються на балансі Інституту. Строк виконання розпорядження до 16 грудня 2014 року. З даним розпорядженням [PERSON] був ознайомлений під розпис (а.с. 41). У зв'язку із невиконанням вказаних розпоряджень в.о. директора Інституту [PERSON] розпорядився оголосити [PERSON] сувору догану за систематичне невиконання службових обов'язків, про що на доповідній записці від 25 грудня 2014 року зроблено відповідну резолюцію. 25 грудня 2014 року за підписом працівників Інституту: завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON], заступника директора з науково-координаційної роботи [PERSON], завідувача лабораторії [PERSON], - було складено Акт про відмову в наданні письмових пояснень працівником (а.с. 44). Із вказаного акту вбачається, що розпорядження керівництва № 18 та № 19 від 15 грудня 2015 року провідним юрисконсультом сектора наукових кадрів та правової роботи Інституту [PERSON] були проігноровані та не виконані, документи та інформація не були надані. Письмові пояснення з приводу цього [PERSON] відмовився надавати. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду про обставини складення даного акту і доповіли, що 25 грудня 2014 року у кабінеті завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON], в присутності провідного юрисконсульта [PERSON], в.о. директора [PERSON] повідомив про порушення, які були допущені позивачем, [PERSON] пояснень не надав, про що і було складено акт. Щодо тверджень відповідача про невиконання розпоряджень № 18 та № 19 [PERSON] пояснив, що подавав керівництву доповідні записки про неможливість виконати ці розпорядження, які були передані в.о. директора Інституту [PERSON] через секретаря. Доказом того, що [PERSON] отримував ці доповідні записки є також його виступ на засіданні профкому, зафіксований у протоколі засідання профкому № 10 від 26 грудня 2014 року. Проте, доказів на підтвердження існування таких доповідних записок, суду в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано. А з протоколу засідання профкому № 10 від 26 грудня 2014 року, де зафіксовано виступ [PERSON], не вбачається що останній отримував від [PERSON] доповідні записки саме з приводу виконання розпоряджень № 18 та № 19. Письмові пояснення з приводу застосування дисциплінарного стягнення, в яких було би зазначено про виконання розпоряджень керівництва, [PERSON] надавати відмовився, про що 25 грудня 2014 року складено відповідний акт. Таким чином, суд вважає, що керівництво Інституту при обранні виду стягнення врахувало ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу позивача. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами), за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України, що містяться в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що наказом в.о. директора Інституту [PERSON] № 237/к від 26 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади провідного юрисконсульта сектора наукових кадрів та правової роботи з 26 грудня 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків за п. 3 ст. 40 КЗпП. З наказом позивач був ознайомлений того ж дня, про що на наказі міститься його підпис та запис про непогодження із наказом (а.с.48). Підставою для застосування такого дисциплінарного стягнення став проступок на роботі, вчинений після застосування до позивача дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин покладених на нього обов'язків. Так, 18 грудня 2014 року в.о. директора Інституту [PERSON] виніс письмове розпорядження № 20 [PERSON], провідному юрисконсульту сектора наукових кадрів та правової роботи, дати роз'яснення щодо затримки підготовки відповідних документів згідно листа Управління містобудування та архітектури від 05.09.2014 року. З даним розпорядженням [PERSON] був ознайомлений під розпис (а.с. 38). Доповідною запискою від 26 грудня 2014 року завідувач сектору наукових кадрів та правової роботи [PERSON] довела до відома в.о. директора Інституту [PERSON] те, що провідний юрисконсульт [PERSON] систематично не виконує свої посадові обов'язки, оскільки ним не було виконано розпорядження керівництва № 20 від 19 грудня 2014 року, будь які пояснення [PERSON] надавати відмовився (а.с. 43). За вчинення даного проступку в.о. директора Інститут [PERSON] на вказаній вище доповідній записці зазначив свою резолюцію щодо звільнення [PERSON] в зв'язку із систематичним порушенням службових обов'язків. В обґрунтування незаконності свого звільнення [PERSON] повідомив суд про те, що 19 грудня 2014 року він на ім'я в.о. директора Інститут [PERSON] через секретаря Інституту подав доповідну записку щодо виконання розпорядження № 20 від 18 грудня 2014 року та подав суду копію даної доповідної записки. Проте на вказаній доповідній записці відсутня резолюція керівництва Інституту на підтвердження ознайомлення із нею. Окрім того, доказів того, що в.о. директора Інституту отримував дану доповідну записку матеріали справи не містять. Письмові пояснення з приводу застосування дисциплінарного стягнення, в яких було би зазначено про виконання розпорядження керівництва, [PERSON] не надав. Таким чином, суд вважає, що при звільненні позивача порушень КЗпП, які могли б стати підставою для скасування наказу № 237/к від 26 грудня 2014 року, допущено не було. Під час розгляду справи відповідач зміг довести факт систематичності порушення [PERSON] своїх обов'язків та надав належні докази на підтвердження підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В судовому засіданні встановлено, та не заперечувалося сторонами по справі, що [PERSON] не був членом профспілкової організації, проте питання щодо його звільнення все одно було предметом обговорення 26 грудня 2014 року на засіданні профспілкового комітету Інституту тваринництва НААН, за результатами якого профспілкою було надано згоду на звільнення [PERSON] Доводи позивача проте, що дії в.о. директора Інституту [PERSON] щодо притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та послідуюче звільнення, є помстою відповідача, на думку суду є лише припущенням, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 88 ЦПК України. Враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі ст.ст. 40, 43, 139, 147-1, 149 КЗпП України,

Outcome: dismissed