Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 11.09.2014р. між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу, відповідно до якого він передав, а банк прийняв для тимчасового користування на 95 днів до 15.12.2014р. 20000грн. під 25% ставки річних з виплатою процентів щомісяця. 15.12.2014р. від звернувся у Відділення «Імексбанк» з проханням повернути йому вклад в повній сумі, проте йому було відмовлено. Пізніше він неодноразово звертався до відділення банку, але безуспішно. Вважає такі дії банку є незаконними та такими, що порушують право позивача. Тому просив суд стягнути з АТ «Імексбанк» в його користь матеріальну шкоду в сумі 20000грн. - сума вкладу, суму нарахованих процентів за кожен день прострочки, починаючи з 15.12.2014р. до дня повернення вкладу з розрахунку 25% річних. 28.01.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив суд крім зазначеної суми у позові додатково стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 4791,21грн., яка складається з 491,26грн. - витрати на проїзд з м. Красноград до м. Івано-Франківськ, 2200грн. - витрати на проживання за 22 дні; 1100грн. - витрати на харчування за 22 дні; 1000грн. - моральна шкода. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому суд, враховуючи думку позивача, викладену в його заявах (а.с.15,16), розглянув справу за відсутності сторін та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, дослідивши які суд вважає наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ч. 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором, а згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Судом встановлено, що між [PERSON] та Відділенням 299 АТ «Імексбанк» в м. Івано-Франківськ 11 вересня 2014 року укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 800017203, відповідно до якого позивачем передано банку грошові кошти в сумі 20000грн. строком до 15 грудня 2014 року, зі сплатою 25 % річних (а.с.4). Згідно з ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. 09.01.2015р. позивачем була пред'явлена вимога про повернення коштів (а.с.2), даних про задоволення якої судом не здобуто. Ст. 41 Конституції України визначено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Будь-яких доказів, які б спростовували факт невиконання відповідачем умов вказаного вище договору щодо повернення позивачу вкладу у встановлені сторонами строки, представником останнього суду не подано. В той же час суд приходить до висновку, що банк порушив умови договору, тим самим позбавив позивача права вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами, однак судом не встановлено правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4791,21грн., зокрема: 491,26грн. - витрат на проїзд; 2200грн. - витрат на проживання; 1100грн. - витрат на харчування; 1000грн. - моральної шкоди. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов слід задоволити частково. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved