Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] 30.05.2006 року, було укладено договір кредиту, згідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 4100 грн. зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом. Отримавши кредит, відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, тому станом на 06.05.2014 року заборгованість по кредиту складає - 22413,70 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3987,42 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 18426,28 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 869,52 грн., які позивач і просить стягнути на його користь, а також сплачені при подачі позову судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надали до суду заяву, прохали розглянути справу без їх участі, позов підтримали в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач пропустив строк позовної давності. Судом встановлено, що дійсно між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] 30.05.2006 року, було укладено договір кредиту, згідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 4100 грн. зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом. (а.с. 13-14). Згідно умов кредитного договору передбачено, що відповідач зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором (а.с. 13-26). Однак відповідач почав порушувати умови договору в зв'язку з чим станом на 06.05.2014 року у нього виникла заборгованість перед банком в розмірі 22413,70 грн. (а. с. 9-12). Проте до вимоги, заявленої позивачем, застосовується загальна позовна давність, встановлена ст.257 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України), тривалістю у три роки. Договором кредиту, укладеним між сторонами, не передбачено збільшення позовної давності відповідно до положень ст.259 ЦК України. Виходячи з приписів ч.1 ст.261 ЦК України, суд вважає, що перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Незважаючи на те, що відповідач почав порушувати умови договору ще з травня 2007 року, взагалі припинивши вносити платежі по кредиту, на початку 2008 року позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості з відповідача, тобто знав про порушення відповідачкою зобов'язання по кредитному договору, тому суд вважає, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати травень 2007 року, час з якого відповідачка припинила погашення заборгованості. В зв'язку з викладеним строк позовної давності за вимогою про стягнення боргу за кредитним договором сплив в травні 2010 року. В той час як позивач звернувся до суду лише 19 травня 2014 року (а.с.2). Згідно із ст.267 ЦК України, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог. Крім того судом враховується, що позивач з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності з наведенням поважності причин його пропуску до суду не звертався. На підставі наведеного, ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed