Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, який зареєстрований 01 вересня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського райвиконкому у м. Харкові, актовий запис № 469. Після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Позовні вимоги мотивуючи тим, що від вказаного шлюбу мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Відносини між сторонами погіршились приблизно за два роки до звернення з позовною заявою про розірвання шлюбу до суду, втрачені спільні інтереси, взаєморозуміння, виявились розбіжності у їх характерах, які унеможливлюють подальше спільне життя. При вирішені питань сім`ї та побуту вони з чоловіком не могли дійти спільної думки, що призводило до конфліктних ситуацій. Такі відносини привели до відчуження, протягом двох років сторони не проживають однією сім`єю не ведуть спільного господарства, не мають єдиного бюджету, не підтримують шлюбно - сімейні стосунки, а тому дійшли спільного висновку про доцільність розірвання шлюбу, оскільки обидва зацікавлені у подальшому проживанні однією. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач надала до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справу у його відсутність, позовні вимоги визнав, а також повідомив, що сімено - шлюбні відносини між ним та дружиною припинені з вересня 2018 року. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 01 вересня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського райвиконкому у м. Харкові, актовий запис № 469, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане 01 вересня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського райвиконкому у м. Харкові. З наявних матеріалів справи неможливо встановити, чи має подружжя неповнолітніх (малолітніх) дітей. В зв`язку з реєстрацією шлюбу дошлюбне прізвище « [PERSON] змінено на « [PERSON] ». З наданої до суду заяви вбачається, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав повністю. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статі 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено та з матеріалів даної справи вбачається, що сторони продовжувати шлюбні відносини не бажають, які між ними припинені з вересня 2018 року, сім`я існує формально, відповідач позов визнав, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. У відповідності із положеннями частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, згідно чинного законодавства, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, тому, враховуючи вищевикладене, а також те, що з матеріалів справи спору між сторонами щодо спільного набутого майна та місця проживання дитини не вбачається, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, наполягання сторін на задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Крім того, відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, таким чином прохання позивача про те, щоб після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем набутим в зв`язку з реєстрацією шлюбу « [PERSON] » є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Згідно частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною третьою статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 142 ЦПК України. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач [PERSON] позов визнав до початку розгляду справи по суті. Позивачем при звернення з даною позовною заявою сплачений судовий збір у розмірі 840, 80 грн, про що свідчить квитанція № 40162 від 20.01.2020 року. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420, 10 грн, а також підлягає поверненню [PERSON] з Державного бюджету України 420, 10 грн судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved