Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа Дніпровський районний відділ Управління Державної міграційної служби у м.Херсоні про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в будинку [ADDRESS] в якому вказує, що йому на праві власності належить вищевказаний будинок; з 27.09.1995р. в вищевказаному будинку зареєстрований відповідач, з 2008р. та до теперішнього часу відповідач у житловому приміщенні не з'являється, її місце знаходження невідоме. У зв'язку з наведеним просив усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні жилим приміщенням, та визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за адресою: в будинку [ADDRESS] В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за адресою: в будинку [ADDRESS] які підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача, свідків, суд встановив, що відповідно до договору дарування 32/100 частини домоволодіння посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу державної [PERSON], 16.12.2006р. позивач є власником вказаної частини домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстрованого в БТІ 03.01.2007р. за №4212 в низі №46. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується відомостями домової книги, однак, на теперішній час не проживає, відповідач залишився зареєстрованим за вищевказаною адресою. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved