Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 03.09.1982 року був прийнятий на роботу до СВК «Агрофірма Маріампольська» на посаду водія, 20.10.1997 року позивача було переведено на посаду старшого робітничого цеху по переробці с/х продукції, з даної посади позивач не звільнений, але і до роботи відповідач його не допускає в звязку з встановленням позивачу третьої групи інвалідності, іншої роботи не пропонує, заробітної плати також не виплачує, хоча нараховує, так як частково сплачує внески до пенсійного фонду, тому позивач просить стягнути з відповідача нараховану та невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції, зобов'язати відповідача поновити його на роботі на посаді старшого робітничого цеху по переробці с/х продукції та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, яку позивач оцінює в 5 000 гривень. В ході судового розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги і просив суд скасувати наказ №77 від 29.12.2008 року СВК «Агрофірма Маріампольська» про звільнення його з посади старшого робітника переробного цеху, поновити його на роботі на посаді старшого робітника переробного цеху СВК «Агрофірма Маріампольська», стягнути з відповідача на його користь нараховану та невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9\~778 гривень 31 копійку, зобовязати відповідача винести наказ про поновлення його на роботі на посаді старшого робітника переробного цеху СВК «Агрофірма Маріампольська», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 125\~411 гривень 05 копійок та стягнути з 5\~000 гривень заподіяної моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві та в уточненній позовній заяві. Представник відповідача - сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма Маріампольська» Петрівського району Кіровоградської області, в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що позивача було звільнено з займаної посади на законних підставах, а позивачем порушено термін звернення до суду з даним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач згідно наказу №132 від 03.09.1982 року був прийнятий на роботу в радгосп «Маріампольський» на посаду водія 3-го класу, згідно протоколу №1 від 05.04.1996 року радгосп «Маріампольський» було реформовано у агрофірму «Маріампольська», згідно наказу №49/10 від 20.10.1997 року позивач переведений старшим робочим цеху по переробці с/х продукції, а 29.12.2008 року позивач звільнений з посади старшого переробного цеху в звязку з хворобою згідно довідки №1503013 МСЄК виданої 13.11.2008 року, що підтверджується довідкою виданою СВК «Агрофірма Маріампольська» (а. с.139). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як вбачається з копії наказу №77 від 29.12.2008 року сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма Маріампольська» Петрівського району Кіровоградської області, позивача було звільнено з посади старшого робітника переробного цеху в звязку з встановленням йому групи інвалідності (а. с.76). Крім цього згідно вимог ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В даному випадку вимоги вказаної норми закону, відповідачем не було дотримано. На думку суду позивачем не було пропущено місячний строк для звернення до суду з даним позовом так, як позивач дізнався про своє звільнення з роботи лише під час розгляду справи в суді. В звязку з цим позов в частині скасування наказу №77 від 29.12.2008 року СВК «Агрофірма Маріампольська» про звільнення останього з посади старшого робітника переробного цеху [PERSON] та про поновлення на роботі на посаді старшого робітника переробного цеху, підлягає задоволенню. А також підлягає задоволенню позов частині зобовязання відповідача винести наказ про поновлення на роботі позивача на посаді старшого робітника переробного цеху. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, останній з 03.09.1982 року по теперішній час працює в СВК «Агрофірма Маріампольська», а саме на посаді старшого робочого цеху по переробці с/х продукції з 20.10.1997 року (а. с. 14). Тобто причинною звільнення позивача з роботи стала хвороба та встановлення йому групи інвалідності, що призвело до порушення прав позивача. Як вбачається з довідки МСЕК №172094 виданої 30.11.2015 року, позивачу встановлена третя група інвалідності (а. с.13). Згідно даних Пенсійного фону України від 23.12.2015 року , позивачу нараховувалася заробітна плата з якої були сплачені ЄСВ, але така заробітна плата, як встановлено судом, останньому не виплачувалась (а. с.15). Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної тати у зв'язку із порушенням строків її витати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх витати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх витати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх витати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх витати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців витати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, тобто 01.01.2001 року. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці», визначено структуру заробітної плати, а саме якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-111 індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, виконання яких відповідно до приписів ст. 19 цього Закону є обовязковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Індексація заробітної плати працівників проводиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року. У відповідності зі ст. 33 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Тобто, відповідач зобовязаний виплачувати позивачу індексацію заробітної плати, тому позов в частині стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9\~778 гривень 31 копійки, підлягає задоволенню. Порядок виплати компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати передбачено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2010 року. Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Під доходами у цьому Законі слід розуміти і виплату заробітної тати та компенсації заробітної плати як складової останньої. Порядок розрахунку такої компенсації затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2001 року №159. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд з врахуванням принципу розумності та достатності вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення заподіяної моральної шкоди та стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ніш орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну злату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я. Виявлена невідповідність займаній посаді за станом здоров'я полягає в тому що: працівник за станом здоров'я не може впоратися з трудовими обов'язками (при цьому відсутня провина працівника в неналежному виконанні обов'язків), або продовження даної роботи протипоказано працівникові за станом здоров'я (відповідно до карти умов праці на робочому місці) та створює загрозу його життю й здоров'ю, або через стан здоров'я подальше виконання працівником трудових обов'язків створює небезпеку для членів трудового колективу, або громадян, яких обслуговує працівник і це перешкоджає подальшому продовженню роботи. Відповідно до ст. 9 «Основ законодавства про охорону здоров'я», громадяни можуть бути визнані тимчасово або постійно не придатними за станом здоров'я до професійної або іншої діяльності, пов'язаної з підвищеною небезпекою для оточуючих, а також з виконанням певних державних функцій. Згідно з ч. 3 ст. 69 «Основ законодавства про охорону здоров'я»,, під час проведення медичної експертизи з тимчасової втрати працездатності встановлюється факт необхідності надання листка непрацездатності чи іншого документа, що засвідчує тимчасову втрату працездатності у зв'язку з хворобою, травмою, вагітністю та пологами, доглядом за хворим членом сім'ї, хворою дитиною, карантином, встановленим санітарно - епідеміологічною службою, протезуванням, санаторно-курортним лікуванням, визначаються необхідність і строки тимчасового переведення працівника у зв'язку з хворобою на іншу роботу, приймається рішення про направлення на медико-соціальну експертну комісію для визначення наявності та ступеня стійкого розладу функцій організму, причини, часу настання і групи інвалідності. Пунктом 3 «Положення про медико-соціальну експертизу», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 визначено, що медико - соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідно до п.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованного суду України № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі). Згідно зі ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення провиплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Але, позовні вимоги в частині стягнення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню так як, позивачем та його представником не надано розрахунку середнього заробітку позивача відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 551 гривні 20 копійок. Згідно ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст. 58 ЦПК України, належними\~\~є докази,\~\~які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність\~\~конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1\~ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що позивач довів суду те, що його було звільнено з роботи незаконно та заподіяно матеріальні і моральні збитки. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 21, 40,47,115,223,233,235,237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх витати»,Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» та ст. ст. 10,11,58,60,61,88 ЦПК України.

Outcome: partial