Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про скасування нотаріальної дії та визнання протиправними дії приватного нотаріуса, в якому посилаючись на неправомірність дій відповідачів під час переоформлення права власності на квартиру за відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк», просив скасувати нотаріальну у дію у вигляді посвідчення переходу права власності на об'єкт нерухомості, а саме: квартиру [ADDRESS] що у м. Києві, яка є предметом договору іпотеки. Як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на те, що під час переоформлення права власності на предмет іпотеки за відповідачем - ПАТ КБ «Приватбанк», було порушено норми Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» та умови укладеного договору іпотеки, тому дії пов'язані із переходом права власності на предмет іпотеки підлягають визнанню недійсними та скасуванню. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04.11.2016 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04.11.2016 року було задоволено заяву представника позивача та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] що у м. Києві. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2017 року підсудність вказаної справи було визначено Оболонському районному суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08.11.2017 року цивільну справу було прийнято до провадження суду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року, було задоволено клопотання представника позивача та до участі у справі у якості третьої особи залучено Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.01.2018 року, за ініціативою суду до участі у справі у якості третіх осіб було залучено [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача, який одночасно є представником третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вказував на те, що відповідачами не було дотримано вимог чинного законодавства України під час вчинення дій, направлених на перехід права власності, в межах застереження в договорі іпотеки. Було порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», оскільки об'єкт іпотеки підпадає під дію вказаного закону та не було враховано, що після надсилання ПАТ КБ «Приватбанк» позивачу та третім особам [PERSON] та [PERSON] відповідного листа з повідомленням про можливий перехід права власності на майно, вимоги про повернення кредитних коштів до майнових поручителів не ставилися. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що перехід права власності на спірне майно перейшло до ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі умов чинного договору іпотеки з урахуванням відповідності таких дій, вимогам чинного законодавства України. Зазначав, що банк повідомляв позивача та третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про необхідність виконати умови кредитного договору в частині повернення отриманих у кредит коштів, повідомляв про можливе задоволення своїх вимог на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки квартири, однак вказані законні вимоги виконані не були, що дало відповідачу ПАТ КБ «Приватбанк» право вчинити дії пов'язані із задоволенням його вимог за рахунок предмету іпотеки на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки кварири. Від відповідача приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого, останній вказує на безпідставність заявленого позову, а справу просить розглядати за його відсутності. Інші учасники в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином. Їх неявка не є перешкодою для розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 25.10.2007 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір KIJ0GA0000102P (далі кредитний договір) відповідно до змісту п. 7.1 якого, банком було надано [PERSON] кредит у розмірі 77620 доларів США для придбання бізнесу, а також 7620 доларів США на сплату страхових платежів, з відповідною подальшою сплатою відсотків за користування кредитом та строком повернення до 25.10.2017 року. З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 26.10.2007 року між відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» позивачем та третіми особами [PERSON] та [PERSON], було укладено договір іпотеки квартири (далі договір іпотеки квартири) відповідно до змісту якого, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] що у м. Києві, яка належить позивачу та третім особам [PERSON], [PERSON] в рівних частках. У зв'язку із невиконанням зобов'язань за кредитним договором, 17.08.2016 року на адресу позивача та третіх осіб [PERSON] та [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» було надіслано вимогу про дострокове виконання зобов'язань по кредитному договору протягом 30 днів з дня отримання вимоги. Зазначалося, що у випадку невиконання вимог про сплату боргу, банк залишає за собою право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки квартири. Вказували на те, що у випадку невиконання своїх зобов'язань по поверненню грошових коштів у встановлений строк, банк вимагає від усіх членів сім'ї та інших мешканців, добровільно звільнити предмет іпотеки. Зазначена вимога була отримана позивачем та третіми особами [PERSON] та [PERSON] 19.08.2016 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення та визнається учасниками. 29.08.2016 року [PERSON] направив на адресу банку відповідь на лист - вимогу від 17.08.2016 року відповідно до змісту якої [PERSON], заперечує правомірність вимоги банку про виселення з предмету іпотеки. Вказував на те, що йому та іншим співвласникам спірної квартири, не запропоновано викупити предмет іпотеки чим порушено їхні права, та зазначив, що виселення з квартири може відбутися лише на підставі рішення суду. Протягом тридцяти днів, з дня отримання вимоги банку, боргу позивачем та/чи третіми особами [PERSON] та [PERSON] сплачено не було. Як убачається із звіту про оцінку майна від 16.08.2016 року квартира [ADDRESS] що у м. Києві коштує 712 044 грн.. Враховуючи невиконання вимоги про повернення отриманих у кредит коштів, 29.09.2016 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. із заявою про держану реєстрацію права власності на нерухоме майно. На підтвердження заявлених вимог, представником ПАТ КБ «Приватбанк» приватному нотаріусу КМНО Швецю Р.О. було надано заставну серії ПБ№010073 за підписами позивача та третіх осіб [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири від 23.10.2016 року, копію письмової вимоги про усунення порушень від 17.08.2016 року, повідомлення про вручення письмової вимоги від 19.08.2016 року. За заявою представника ПАТ КБ «Приватбанк», після спливу тридцяти днів після отримання відповідної вимоги 29.09.2016 року право власності на предмет іпотеки перейшло банку, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази та визнається учасниками процесу. Позивач стверджує, що відповідачі діяли неправомірно, в тому числі у зв'язку із тим, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» введено мораторій на звернення стягнення на майно, а майно, право власності на яке перейшло ПАТ КБ «Приватбанк», підпадає під дію вказаного закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «споживач» та «споживчий кредит» розкриті в Законах України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Пунктом 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до змісту п. 7.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 77620 доларів США на наступні цілі: придбання бізнесу. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що метою отримання кредитних коштів було не задоволення власних потреб, як споживача, а дії пов'язані із майбутньою підприємницькою діяльністю. Отже, посилання представника позивача про недотримання в момент реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» не знайшли свого підтвердження, оскільки на спірні правовідносини, дія вказаного закону не поширюється. Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого - небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконанні (п. 16.7.1 договору іпотеки квартири). У випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцями іпотекодержатель направляє іпотекодавцям і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Відповідно до п.27 договору іпотеки квартири, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавців; або продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь - яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі - продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавці надають іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавців, у т.ч. отримати витяги з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно із ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. В судовому засіданні було встановлено, що ні кредитний договір ні договір іпотеки квартири, у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», в тому числі в межах постанови Кабінету міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» від 25.12.2015 року №1127, тобто нотаріус, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України. Та обставина, що в провадженні судів перебувала справа за позовом відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» до позивача та третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на майно, не може свідчити про неправомірність дій ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки на підставі умов дійсного договору іпотеки квартири, який містить застереження та яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положення Закону України «Про іпотеку» не містить прямої заборони щодо обов'язкового одночасного застосування лише одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки, будь - то судовий порядок чи позасудовий. Закон вказує лише на можливість задоволення вимог іпотекодержателя в один із способів, в залежності від умов укладеного договору іпотеки та потреб останнього. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивача, щодо причин визнання дій відповідачів неправомірними. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed