Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.10.2017 № 753/11180/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.12.2017 було стягнуто з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на його користь 2500,00 грн. моральної шкоди, завданої Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м.Києва. У зв`язку із невиконанням рішення суду у строки встановлені Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03.08.2011 № 845, просить стягнути на його користь з державного бюджету матеріальну шкоду у розмірі 1557,59 грн., завдану Державною казначейською службою України, тривалим невиконанням рішення суду, в тому числі: - інфляційні втрати - 338,91 грн. 3 % річних - 98,00 грн., 1120,68 грн. - пені та моральну шкоду у розмірі 56786,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 15.04.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Представник ДКС України направив відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначив, що у відповідності до абз. 2 п.п. 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03.08.2011 № 845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, зокрема за черговістю надходження таких рішень, а отже казначейством було здійснено перерахування коштів на рахунок позивача в порядку черговості. Крім того, вказав на те, що з урахуванням залишку коштів , Казначейство не мало можливості перерахувати грошові кошти стягувачу у поточному році, оскільки асигнувань, передбачених Законом за КПКВК 3504030 було недостатньо. Позивачем було надано суду відповідь на відзиви та додаткові пояснення по справі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Рішенням рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.10.2017 № 753/11180/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.12.2017 було стягнуто з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на його користь 2500,00 грн. моральної шкоди. 24.04.2018 позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про виконання вказаного судового рішення. Разом з тим, Казначейством перерахування коштів на виконання вказаного рішення суду на користь позивача проведено 28.03.2019, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 (справа № 6-48 цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Крім того, слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Відповідно до п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45), перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до абзацу 2 підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, зокрема, за черговістю надходження таких рішень. Як зазначено представником відповідача у відзиві, в Казначействі з 24.04.2018 на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» знаходився виконавчий лист Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2018 по справі № 753/11180/17 про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди, завданої посадовими особами Дарницького ВДВС м. Києва, на суму 2500,00 грн. Відповідно до норм вище вказаного законодавства та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, Казначейство 28.03.2019 здійснило перерахування коштів на користь Позивача в розмірі 2500,00 грн. згідно з виконавчим листом по справі № 753/11180/17 у порядку черговості надходження виконавчого документа за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030. Таким чином, суд приходть до висновку, що Казначейство не мало можливості перерахувати грошові кошти стягувачу у поточному році, оскільки асигнувань, передбачених Законом за КПКВК 3504030, було недостатньо. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача відповідачами, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, оскільки відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог закону, а тому, позов в частині вимог про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді пені, інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, а отже до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, необхідною підставою для притягнення органу державної влади з: відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен - стверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed