Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду шляхом пред`явлення позову до Приватного акціонерного товариства «Термолайф», в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 36868,04 гривень з компенсацією втраченої її частини у зв`язку з інфляцією за період з часу нарахування по день ухвалення судового рішення та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, починаючи з дня звільнення по день ухвалення судового рішення. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року за заявою позивача [PERSON] позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Термолайф» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні з компенсацією втраченої її частини у зв`язку з інфляцією та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в частині позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку залишений без розгляду. Отже, позивач просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Термолайф» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 36868,04 гривень В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 07 квітня 2010 року по 23 вересня 2019 року перебував у трудових відносинах х відповідачем ПрАТ «Термолайф», обіймаючи останнім часом посаду начальника зміни на виробництві. Наказом №2309/03-к від 23 вересня 2019 року позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, на час звільненні була нарахована, однак не виплачена заробітна плата у розмірі 36868,04 гривні. Відповідач, ігноруючи неодноразові звернення позивача та його прохання з приводу погашення заборгованості по заробітній платі, не виплатив її та не надав інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі позивача та про його середньомісячний заробіток. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2019 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 лютого 2020 рок заяву позивача про витребування доказів задоволено повністю. З Приватного акціонерного товариства «Термолайф» витребувано інформацію про трудову діяльність [PERSON] , [INFO] , у ПрАТ «Термолайф» із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, нарахованої але не виплаченої заробітної плати з зазначенням суми заборгованості та нарахуванням компенсації її втраченої частини у зв`язку з інфляцією за увесь період, починаючи з часу нарахування доходу по день видачі інформації, а також про його середньомісячний заробіток [PERSON] . Приватному акціонерному товариству «Термолайф» встановлений строк для виконання ухвали про витребування доказів\~- до 18 березня 2020 року. Приватному акціонерному товариству «Термолайф» роз`яснено, що особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Ухвала про витребування доказів направлена на адресу відповідача, про що свідчить наявні в матеріалах справи докази, станом на час розгляду справи ухвала про витребування доказів відповідачем не виконана, повідомлення про неможливість подати до суду витребувані докази від відповідача також не надходили. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні докази, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзиву, будь-яких заяв та клопотань суду не надав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період часу з 07 квітня 2010 року по 23 вересня 2019 року працював у ПрАТ «Термолайф», що підтверджується записами в його трудовій книжці. Згідно Наказу №2309/04-к від 23 вересня 2019 року позивач 23 вересня 2019 року звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається зі змісту розрахункового листа по заробітній платі за вересень 2019 року, борг підприємства на час звільнення позивача складає 36868,04 гривні. Відомості щодо виплати зазначеного боргу по заробітній платі в матеріалах справи відсутні. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Отже, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний був у день звільнення виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому на момент звільнення. Судом встановлено, що повний розрахунок в порушення вимог ст. 116 КЗпП з позивачем у день його звільнення не проведений, про що свідчить наявність боргу підприємства на кінець вересня 2019 року у розмірі 36868,04 гривні. Відповідачем будь-яких доказів на спростування вказаних обставин в ході судового розгляду не надано. Відповідно до\~вимог ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.ч. 5,7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. \~Частиною 6,7 ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали . За змістом ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. Як унормовано приписами п.п. 2,4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно\~користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 ст. 44 ЦПК України). Разом з тим, в порушення вищевказаних вимог закону, тривалий час відповідач не виконує ухвалу суду про витребування доказів від 13 лютого 2020 року. Відповідач не надав суду жодних доказів на спростування його доводів щодо наявності боргу підприємства по заробітній платі на час його звільнення. Відповідач, не подаючи на вимогу суду відповідний доказ, не спростовує в такий спосіб твердження позивача, а суд в такому випадку може оцінити обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом в постанові від 17 липня 2018 року по справі №915/1145/17. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 36868,04 гривні підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved