Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору, розподіл спадкового майна, який згодом уточнив (т. 1 а.с. 205). В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Заповіту померла не залишила. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її діти - сторони по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 20.01.2010 Вільнянським районним судом Запорізької області винесене рішення про розподіл спадщини шляхом затвердження угоди між спадкоємцями, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], по ? частці кожному, за позивачем [PERSON] визнано право на компенсаційні виплати по рахункам Ощадбанку м. Вільнянськ. На підставі судового рішення відповідач у передбаченому законом порядку зареєстрували право власності на вищевказаний житловий будинок. 22.08.2012 на підставі договору відповідач [PERSON] подарував належну йому ? частку спірного житлового будинку [PERSON] 09.07.2013 рішенням апеляційного суду Запорізької області рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.01.2010 скасовано, у задоволенні позову про розподіл спадщини відмовлено. Позивач вважає, що своїми діями відповідачі фактично позбавили його права на спадщину, у зв'язку з чим просив суд визнати недійсним та скасувати договір дарування ? частки житлового будинку [ADDRESS], укладений 22.08.2012 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON], скасувати державну реєстрацію нерухомого майна на ім'я [PERSON], [PERSON] та розподілити спадкове майно по 1/3 кожному зі спадкоємців за законом, виділивши в натурі частку [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі з підстав, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що при розподілі спадщини після смерті [PERSON] порушені права позивача, якого фактично було позбавлено житла, просить суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] та відповідач [PERSON] позов не визнали. Їх представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що після смерті [PERSON] позивач до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався. Під час розгляду судом справи щодо розподілу спадкового майна, позивач [PERSON] подав до суду заяву про те, що з поділом спадкового майна між спадкоємцями згоден, жодних вимог щодо житлового будинку він не заявляв. 22.08.2012 [PERSON] подарував [PERSON] належну йому ? частину житлового будинку [ADDRESS], уклавши відповідний договір, який був посвідчений в нотаріальній конторі. Всі істотні умови для дарування частини житлового будинку, в тому числі нотаріальне посвідчення договору, дотримані. ? частина будинку фактично виділена в натурі. Рішенням виконавчого комітету Вільнянської міської ради від 12.01.2012 № 12 належній [PERSON] частині житлового будинку присвоєна поштова адреса: [ADDRESS]. Підстави для визнання договору недійсним законодавством чітко визначені. Таких підстав позивач у своєму позові не навів. За таких обставин вона не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання договору дарування недійсним не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 22.08.2012 приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 819 (копія т. 1 а.с. 61), [PERSON] передав безоплатно, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок ? частину житлового будинку [ADDRESS]. На підставі договору дарування [PERSON] зареєстрував право власності на ? вказаного житлового будинку у ТОВ «ЗМБТІ» (т. 1 а.с. 62). Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). Зазначені обставини, з якими закон пов'язує недійсність правочину, відсутні та навіть не наводяться в позові. Фактично в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що договір дарування не відповідає передбаченим ст. 203 ЦК України загальним вимогам, необхідним для чинності правочину, оскільки [PERSON] не був власником майна, яким розпорядився. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.01.2010, яким за ним визнано право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], було скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2013 та відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про поділ спадщини та визнання права власності на спадщину. Проте із зазначеними обставинами суд не погоджується з наступних підстав. У вищезазначеному договорі дарування зазначено, що ? частина житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.01.2010 (справа № 2-340/10р.). Цим рішенням (копія т. 1 а.с. 25) визнано дійсною та виконаю угоду між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про розподіл спадщини, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], по ? частці кожному, за [PERSON] визнано право власності на грошові вклади з усіма відсотками та компенсаційними виплатами в Ощадбанку. На підставі вказаного рішення [PERSON] і [PERSON] зареєстрували право власності на житловий будинок [ADDRESS] в ОП ЗМБТІ, по ? частці кожен (т. 1 а.с. 27, 46-52). Встановлено, що на момент укладення та посвідчення договору дарування рішення суду, на підставі якого за [PERSON] визнано право власності на ? частину спірного житлового будинку, не було скасовано. Тому, відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, [PERSON] здійснював усі права власника щодо належного йому нерухомого майна. Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому зазначені особи самостійно розпоряджуються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому, обравши певний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-107цс12 від 07.11.2012, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Таким чином, належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України. Суд вважає, що позивач не довів свої вимоги та невірно обрав спосіб захисту свого права, тому у задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним слід відмовити. Також суд вважає необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на законі, пред'явленими без відповідних правових підстав, а тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації нерухомого майна на ім'я [PERSON], [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги в частині розподілу спадкового майна по 1/3 кожному зі спадкоємців за законом, з виділенням в натурі частки позивачу [PERSON], суд виходить з наступного. Встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерті серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 41). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], а також грошові вклади (т. 1 а.с. 38-39, 42, 54). Заповітів [PERSON] не складала, тому успадкування спадщини, яка відкрилась після її смерті, здійснювалось за законом. 02 грудня 2008 року до Вільнянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON], які фактично прийняли спадщину вступивши у володіння спадковим майном (т. 2 а.с. 74-76). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України (2004 року) застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Встановлено, що [PERSON] померла [INFO], тобто до набрання чинності ЦК України (2004 року), на момент набрання чинності ЦК України (2004 року) спадщина була прийнята спадкоємцями шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, про що свідчать матеріали спадкової справи (т. 2 а.с. 73-81), тому при вирішенні вказаного спору суд має керуватися відповідними положеннями ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до змісту ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Частиною 1 статті 548 ЦК УРСР (1963 року) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. А згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як встановлено, в подальшому спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, відповідно до ст. 560 ЦК УРСР (1963 року), не звертались. Спадкоємці по справі зверталися до суду із позовом про поділ спадщини та визнання права власності. Так, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.01.2010 (копія т. 1 а.с. 25) позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] задоволено повністю, визнано дійсною та виконаю угоду між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про розподіл спадщини, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS], по ? частці кожному, за [PERSON] визнано право власності на грошові вклади з усіма відсотками та компенсаційними виплатами в Ощадбанку. На підставі вказаного рішення [PERSON] і [PERSON] зареєстрували право власності на житловий будинок [ADDRESS] в ОП ЗМБТІ, по ? частці кожен (т. 1 а.с. 27, 46-52). Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.04.2012 (копія т. 1 а.с. 11-12) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визначення порядку користування майном, визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], за якою: - в користування [PERSON] переходять в житловому будинку літ. А приміщення, які зазначені в технічному паспорті як «квартира № 1» загальною площею 29,5 м2: кухня площею 5,0 м2, коридор площею 5,0 м2, кімната площею 12,6 м2, кімната площею 6,9 м2. Також у користування [PERSON] з узаконених надвірних побудов переходить вбиральня літ. Е та самочинно побудовані сараї літ. К, И, душ Ж. - в користування [PERSON] переходять у житловому будинку літ. А приміщення, які зазначені в технічному паспорті як «квартира № 2» загальною площею 28,8 м2: коридор площею 4,9 м2, кладова площею 1,5 м2, кімната площею 12,9 м2, коридор площею 4,4 м2, ванна кімната площею 5,1 м2. Крім того, у користування [PERSON] переходять службові побудови: літня кухня літ. Б та сарай літ. В. - в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] в рівних частках залишається погріб з шийкою літ. Д. При цьому в користування [PERSON] переходить ліва від входу сторона погрібу, в користування [PERSON] - права від входу сторона погрібу. Також в загальному користуванні знаходиться зливна яма. Вищевказані судові рішення були скасовані апеляційним судом Запорізької області 09.07.2013 та 04.09.2013 відповідно (т. 1 а.с. 218-220, 227-230). На теперішній час питання про визнання права власності за спадкоємцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] залишається не вирішеним. Частиною 1 ст. 562 ЦК УРСР (1963 року) встановлено, що поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягнення згоди поділ майна провадиться судовим порядком відповідно до часток, належних кожному зі спадкоємців за законом або за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому зазначені особи самостійно розпоряджуються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд вважає, що у даному випадку звертаючись до суд з позовом про розподіл спадкового майна, позивач невірно обрав спосіб захисту свого права, оскільки фактично не заявив вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування, тому у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed