Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з [PERSON] і [PERSON] солідарно борг за договором позики із урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 10859 гривень 12 копійок, трьох відсотків річних у сумі 1463 гривні 60 копійок, пені у сумі 3780 гривень 98 копійок, а всього 112358 гривень 86 копійок Національного банку України, стягнути з [PERSON] і [PERSON] солідарно на користь позивача завдану моральну шкоду у сумі 30000,00 гривень, стягнути з [PERSON] і [PERSON] солідарно на користь позивача сплачені витрати, пов'язані з судовим розглядом справи та наданням правової допомоги, у розмірі 1483 гривень 59 копійки судового збору і 6000,00 гривень оплати витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.10.2014 позивачем з відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивачем передано відповідачам грошову позику у розмірі 4 270 (чотири тисячі двісті сімдесят) доларів США 00 центів зі строком повернення по мірі надходження грошових коштів, до 25.12.2014 року. З 20.10.2014 р. позивач розраховувала на повернення відповідачами суми боргу повністю або хоча б частково, як це і було зазначене у розписці. Однак, не зважаючи на неодноразові усні нагадування та вмовляння, у встановлений договором строк, до 25.12.2014, позивач від відповідачів коштів не отримала. Неповерненням коштів їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 30 тис. грн. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 29.07.2015 року позовні вимоги визнав частково, в сумі боргу згідно розписки в розмірі 4270 доларів США, але за курсом на 25.12.14 року; вимоги в частині стягнення моральної шкоди вважав безпідставними та недоведеними; інфляційні витрати, 3 проценти річних і пеню визнав, витрати на правову допомогу вважав обґрунтованими в сумі 3 тисячі гривень. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 29.07.2015 року позовні вимоги визнала частково, в сумі боргу згідно розписки в розмірі 4270 доларів США, але за курсом на 25.12.14 року; вимоги в частині стягнення моральної шкоди вважала безпідставними та недоведеними; інфляційні витрати, 3 проценти річних і пеню визнала, витрати на правову допомогу вважала обґрунтованими в сумі 3 тисячі гривень. У судове засідання 17.08.2015 року представники відповідачів не з'явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином, надали телефонограму з проханням розглядати справу за їх відсутності за наявними у справі доказами, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представників відповідачів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.10.2014 позивачем [PERSON] з відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивачем передано відповідачам грошову позику у розмірі 4 270 (чотири тисячі двісті сімдесят) доларів США 00 центів, зі строком повернення - по мірі надходження грошових коштів, до 25.12.2014. Укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою відповідачів від 20.10.2014, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України. На момент розгляду справи доказів виплати суми боргу з боку відповідачів не надано. Згідно ст. 1046 ЦКУ, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ст. ст. 629, 525, 526 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги визнання представниками відповідачів суми боргу в розмірі 4270 доларів США, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідачів боргу в сумі 4270 доларів США, що за курсом на момент звернення до суду 23.04.2015 року (2254,2193 грн. за 100 доларів США) складає 96 255,16 грн. Щодо нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних суд зазначає наступне. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання врегульована статтею 625 ЦК України, частиною 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, законом передбачено стягнення з боржника боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних лише за час прострочки виконання зобов'язання. Як убачається з розрахунку боргу (а.с. 20, 21), розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснено позивачем з 20.10.2014 року, тобто з дати укладення договору позики. У той же час розпискою передбачено обов'язок повернути позику у строк до 25.12.14 року, тобто прострочення виконання зобов'язання необхідно рахувати з 26.12 2014 року, у зв'язку з чим суд вважає обґрунтованим донарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 26.12.2014 року до 23.04.2015 року у сумі 5881,80 грн. та 941,45 грн. відповідно. Донарахування пені у сумі 3780,98 грн. суд вважає необґрунтованим, оскільки позивачем підстави для стягнення з відповідачів пені не доведені, у той же час розпискою від 20.10.14 року не передбачено нарахування пені за несвоєчасне повернення позики. Вимоги про стягнення моральної шкоди суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування, визначаються ст. 23 ЦК. Підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових (ст.ст. 386, 396 ЦК), особистих немайнових (ст. 280 ЦК) прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом (ст. 611 ЦК), прийняття неправомірних рішень, а також дій чи бездіяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 1167 ЦК), заподіяння каліцтва, іншого ушкодження здоров'я або смерті особи (ст. 1168 ЦК) тощо. Моральна шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Незалежно від наявності вини відшкодовується шкода у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1176 ЦК. У той же час, як зазначено в аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України, проведеному Верховним Судом України, при застосуванні способу захисту права, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК, помилки в основному полягали в поширенні його на випадки, для яких законом відшкодування моральної шкоди не передбачене (на договори оренди, інвестиції, позики, кредиту, банківського вкладу), або у відмові в застосуванні відшкодування моральної шкоди, яке передбачено законом (наприклад, завданої прийняттям нормативно-правового акта). Отже, оскільки законом не передбачено стягнення моральної шкоди у зв'язку з порушенням договору позики, підстави для стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди відсутні. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи судом становив 1 218,00 грн., 40 % від вказаної суми складає 487,20 грн., які підлягають стягненню за одну годину участі особи в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Позивачем надано розрахунок вартості наданої правової допомоги у сумі 6000 грн. (а.с. 33), перевіривши який, суд вважає витрати у сумі 1000 грн. на укладення абонентського договору на календарний рік такими, що не пов'язані із розглядом даної справи. Витрати у сумі 3000 грн. на проведення медіації (перемовин з опонентами відносно мирного врегулювання ситуації) суд вважає обґрунтованими частково, у сумі 500 грн. Такими чином, суд вважає обґрунтованими судові витрати на правову допомогу у сумі 2500 грн., які підлягають стягненню з відповідачів. Враховуючи часткове задоволення позову, підлягають стягненню з відповідачів судові витрати зі сплати судового збору пропорційно сумі задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial