Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про виключення запису про народження батька з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства, в якому зазначив, що йому стало відомо про те, що на момент реєстрації шлюбу із відповідачем остання вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з квітня 2001 року. У зв'язку із вказаним, висновком відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 25.02.2016 актовий запис про шлюб між позивачем та відповідачем, складений 05.08.2003 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві анульовано на підставі ст. 39 СК України. Зазначав, що має всі підстави підозрювати відповідача у шлюбній невірності, тому сумнівається у факті його біологічного батьківства відносно двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] батьком яких він записаний в силу перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який згодом було анульовано. За таких обставин, просив виключити відомості про його батьківство з актових записів про народження [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 28.08.2017 було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 18.10.2017 було задоволено заяву позивача про призначення судово - генетичної експертизи, у зв'язку із чим провадження у справі зупинено, на час її проведення. Ухвалою від 04.01.2018 поновлено провадження у справі у зв'язку із надходженням висновку за результатами проведення експертизи. Із вказаного висновку за результатами проведеної судово - генетичної експертизи убачається, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менше ніж 99,99%, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. Вирішити питання біологічного батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] не є можливим у зв'язку з тим, що [PERSON] для відбору зразка крові доставлений не був (а.с. 41-44). Ухвалою суду від 27.02.2018 позовні вимоги в частині виключення відомостей про батьківство позивача з актового запису про народження [PERSON], [INFO] було залишено без розгляду, у зв'язку із задоволенням заяви позивача. 29.03.2018 позивач подав заяву про поновлення строку на звернення до суду, у якій просив поновити йому строки на звернення до суду з позовом про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства на підставі ст. 56 КпШС України, визнавши поважною причиною його пропуску - обман відповідача щодо його батьківства. Врахувати, що дані правовідносини є такими, що тривають та застосовувати до них ст. 136 СК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та вказували на те, що дійсно, на момент реєстрації шлюбу із позивачем відповідач перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду було визнано недійсним. Вказували на те, що про факт перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі із іншим чоловіком позивачу було відомо ще до одруження. Саме з цих підстав, у вересні 2002 року сторони обвінчалися. Зазначили, що після здійснення обряду вінчання у листопаді 2002 року, вона виявила позивача в його квартирі з іншою жінкою, спочатку не змогла пробачити зраду, тому пішла жити окремо. Під час окремого проживання відповідач познайомилася з іншим чоловіком, від стосунків з яким, і завагітніла. Про факт вагітності повідомила позивача у кінці грудня 2002 року. Після вказаних подій сторони примирилися, і позивач виявив бажання бути батьком для майбутньої дитини у зв'язку із чим 05.08.2003 сторони зареєстрували шлюб між собою. Зазначали, що позивач ще у 2002 році знав про те, що він не є біологічним батьком [PERSON], однак свідомо погодився бути таким записаним, що й було зроблено. Відмітили, що стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися у зв'язку із тим, що у 2015 році відповідач дізналася про позашлюбні стосунки позивача з іншою жінкою, і стало питання про можливість подальшого існування сім'ї та можливого поділу спільного майна. Небажання позивача здійснювати поділ майна, яке було спільно нажито з відповідачем і стало причиною звернення його до суду із вказаним та іншими позовами. Зазначали, що спірні правовідносини врегульовані приписами КпШС України (ст. 56) відповідно до яких, позивач мав право оспорити проведений запис про батьківство протягом року з того часу, коли йому стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Вказаний строк поновленню не підлягає, тому вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Просили стягнути з позивача понесені судові витрати. Заслухавши пояснення позивача, якого було допитано в якості свідка, відповідача, їх представників, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 06.09.2002 позивач та відповідач здійснили обряд вінчання, що підтверджується копією відповідної грамоти (а.с.98) та визнається сторонами. 05.08.2003 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №967 (а.с. 8-11). [INFO] народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 09.12.2003 (а.с.6). Із вказаного свідоцтва про народження убачається, що батьком [PERSON], записаний позивач, а матір'ю - відповідач. В судовому засіданні позивач визнав, та всі інші учасники процесу вказували на те, що позивачу стало відомо про внесення запису про його батьківство до актового запису про народження [PERSON], в день його вчинення тобто 09.12.2003. Позивач, та допитані в судовому засіданні в якості свідків зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказували на те, що у позивача наприкінці 2015 - на початку 2016 років виникли сумніви щодо кровного походження його сина [PERSON]. Вказані обставини позивач пов'язував із тим, що переглядаючи сімейні документи, випадково знайшов свідоцтво про одруження між [PERSON] та [PERSON] ([PERSON] - дошлюбне прізвище відповідача [PERSON].), зареєстрованого 06.04.2001 відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві. Свідоцтво про розірвання шлюбу не знайшов. В подальшому, позивач знайшов фотографію [PERSON] та дійшов до висновку про те, що схожість між [PERSON] та його старший сином [PERSON] свідчить про біологічне батьківство саме [PERSON]. Потім підозри позивача про відсутність між ним та [PERSON] кровної спорідненості підтвердилися, оскільки 06.09.2016 ним було отримано висновок результату аналізу ДНК відповідно до змісту якого, можливість біологічного батьківства позивача [PERSON] по відношенню до [PERSON], повністю виключена (а.с.13). Окрім того, допитані зі сторони позивача свідки підтвердили ті обставини, що позивач до 2015-2016 років не казав їм про те, що [PERSON] не є його біологічним сином, і їм не відомо фактів будь - якої подружньої зради як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача, які начебто мали місце у 2002 році. В той же час, допитані зі сторони відповідача свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомили, що саме позивач, разом із відповідачем ще з 2003 року вказували на те, що позивач не є біологічним батьком [PERSON]. Вказані обставини повідомлялися саме позивачем за різних обставин. Позивач в свою чергу в судовому засіданні, не заперечував фактів спілкування із свідками зі сторони відповідача, однак заперечував ту обставину, що він особисто повідомляв зазначеним особам про відсутність кровного споріднення із [PERSON], оскільки сам цього не знав. Тобто, свідки зі сторони позивача вказували на те, що позивач, до 2015 - 2016 років не казав їм про свою обізнаність у тому, що він не є біологічним батьком [PERSON], а свідки зі сторони відповідача підтвердили посилання відповідача на те, що позивач ще до народження [PERSON] знав про те, що не є його біологічним батьком. Свідки зі сторони відповідача також підтвердили посилання відповідача на те, що і позивач і відповідач приховували від інших осіб факт відсутності кровної спорідненості між позивачем та [PERSON]. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.12.2016 шлюб, укладений між [PERSON] та відповідачем, було визнано недійсним (а.с.99). Вказане рішення суду про визнання недійсним укладеного шлюбу, набрало законної сили. Окрім того, висновком про анулювання актового запису №1 від 25.02.2016, актовий запис про зареєстрований між позивачем та відповідачем шлюб, було анульовано. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 04.06.2018 в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії у вигляді визнання протиправною відмовою Оболонського районного відділу державної реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування анулювання актового запису №967 про шлюб між позивачем та відповідачем відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 вказана постанова суду першої інстанції залишена без змін. На момент розгляду справи, відповідач в касаційному порядку оскаржив постанови судів першої та апеляційної інстанції. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2018 було відкрито касаційне провадження та витребувано з суду першої інстанції матеріали справи (а.с.140-149). Час народження дитини, час звернення позивача до суду, підстави, предмет позову, факт, який процесуальним порядком просить встановити позивач, а також установлені під час судового розгляду факти і обставини, що мають значення у справі, в сукупності визначають істотну специфіку справи щодо застосування відповідних положень матеріального та процесуального права. Підстави для оспорювання батьківства, зазначені у ст. 136 СК України, істотно відрізняються від підстав для його оспорювання, передбачених у ст. 56 КпШС України, зокрема, відповідно до норми ч. 2 ст. 136 СК України, безпосереднім предметом доказування є відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, залежно від доведення якого суд ухвалює відповідне рішення, тоді як норми частини першої статті 56 КпШС України, не передбачають безпосередньо такого предмету доказування, хоча й не виключають можливості доказування такої обставини. Тому відповідний експертний висновок, що може бути важливим доказом у спорі, водночас, виходячи з диспозиції частини першої статті 56 КпШС України і відповідного предмету доказування, не може вважатися єдиним доказом у спорі і підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами, що можуть забезпечуватися іншими засобами доказування. Враховуючи те, що сторона позивача посилається на можливість одночасного застосування до спірних правовідносин як положень КпШС України так і положень Сімейного кодексу України, то суд приходить до висновку про необхідність визначення норм права, які підлягають застосуванню для правильного вирішення справи по суті. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7). Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Як вже було встановлено судом, оспорюваний актовий запис про батьківство позивача було вчинено 09.12.2003, тобто раніше 01.01.2004. З пояснень самого позивача було встановлено, що на момент вчинення оспорюваного актового запису йому було достеменно відомо те, що він є батьком [PERSON], [INFO]. Саме з цих підстав, зі слів позивача, він і не заперечував бути записаним батьком народженої дитини [PERSON]. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного позивачем актового запису. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц (касаційне провадження 61-33593св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц (касаційне провадження 61-19794св18). Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (касаційне провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (касаційне провадження № 61-26210св18) та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18). Відповідно до ч.1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. За змістом правової конструкції, застосованої для формулювання норми закону щодо цього строку, та з урахуванням положень ст.ст. 9, 10, 11 КпШС України, якими передбачено, що позовна давність поширюється на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, у випадках, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України і в таких випадках застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом, із відповідним порядком її обчислення, строк, про який ідеться, відповідає умовам, встановленим законом саме для позовної давності. Преклюзивний строк - це період, із закінченням якого припиняється цивільне право як таке. Він надає уповноваженій особі строго визначений час для реалізації свого права і припиняє це право у разі його невикористання чи неналежного використання. Цей строк встановлюється для спонукання особи до здійснення свого права, в іншому ж випадку це право припиняється або ж переходить до інших осіб. Це свого роду санкція за нездійснення свого суб'єктивного права, оскільки його нездійснення певною мірою заважає подальшому нормальному розвитку суспільних відносин. Судом встановлено, що запис про батька дитини в актовому записі про народження було здійснено під час шлюбу позивача та відповідача, на той час позивач не мав сумнівів щодо його батьківства відносно дитини. Як убачається з пояснень позивача, сумніви щодо його батьківства стали у нього виникати після з'ясування факту перебування відповідача у іншому зареєстрованому шлюбі та отримання відповідного ДНК аналізу. У тому, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON], позивач переконався аж у вересні 2016 року, тобто зі спливом майже 13 років. Відповідно до ст. 56 КпШС України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини позивач із зазначеними вище вимогами не звертався. Суд вважає, що позивач не може мати матеріально- і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк звернення до суду із позовом, підстав для поновлення якого немає, внаслідок чого, звернувся до суду в час, коли виникли новий предмет доказування і нові процесуальні засоби доказування, які були відсутні в період, у який в інших умовах і в іншому процесуальному порядку позивач вправі був реалізувати право на позов про оспорювання батьківства, чого не зробив. Протилежне необґрунтовано створює на користь позивача дисбаланс у передбачених матеріальним і процесуальним законом правах і обов'язках сторін, що по суті порушує принципи рівності сторін перед законом і рівності їх прав і обов'язків. За таких обставин суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України. Суд звертає увагу на те, що сторона відповідача під час розгляду справи заявила про наступне звернення до суду із відповідною заявою для визначення розміру судових витрат, які підлягатимуть стягненню з позивача, у разі відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed