Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки та просить суд визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.04.2013р. по 21.05.2019р. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей, сини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони проживають окремо, малолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні. Незважаючи на те, що діти проживають з позивачкою у сторін існує спір про місце проживання спільних дітей. Зазначає, що постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.02.2021р. рішення Сокальського районного суду Львівської області від 10.05.2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03.09.2020 року в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] скасовано, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] відмовлено. Вказує, що станом на дату подання позову позивачка працює завідувачем фельдшерського пункту с.Завишень Червоноградського району та отримує заробітну плату. Крім цього, їй на праві приватної власності належить 1/2 квартири [ADDRESS] . 21.05.2021р. представник відповідача - адвокат Матвійчук Г.М. надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує наступним. На даний час між сторонами не має спору щодо визначення проживання місця дітей. Діти фактично проживають з позивачкою. Відповідач вважає, що даний позов подано лише з метою надання позивачці можливості в подальшому під виливом короткочасної поїздки вивезти дітей без згоди батька на постійне місце проживання за межі України. Доказом чого була справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Вважає, що на даний час наміри позивачки не змінилися, тому і звернулася до суду з даним позовом. Зазначає, що перебування дітей на утриманні позиваки не відповідає дійсності, оскільки батько дітей сплачує аліменти на їх утримання дітей. Також, він приймає участь в організації та матеріальному забезпеченні дозвілля дітей. Крім цього, позивачка не може дітям забезпечити нормальних життєвих умов, оскільки їй належить лише 1/6 частина кватири [ADDRESS] . Вона не надала підтвердження того, що інші співвласники надають згоду на проживання дітей у квартирі. Також, зазначає, що фактично переваги для визначення місця проживання дітей однозначно має батько, як особа до якої за віком та статтю діти більш прихильні, та в силу наявності у нього кращих можливостей для виховання, забезпечення побуту та нормального розвитку дітей. При цьому дітей не буде розлучено із матір`ю, хоча остання не бачить майбутнього дітей в Україні. 27.05.2021р. представник позивача - адвокат Сковронський Т.С. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що сам факт заперечення відповідачем даного позову, свідчить про наявність спору між сторонами. Крім цього, відповідач звертався до суду з позовом про негайне відібрання дитини у [PERSON] , однак така позовна заява була залишена без розгляду на підставі заяви представника позивача - адвоката Матвійчук Г.М., що також, свідчить про наявність спору між сторонами. Покликання відповідача на те, що позивачка прагне вивести дітей на постійне місце проживання за кордон нічим не підтверджене. Рішенням Сокальського районного суду від 10.05.2019р. було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про отримання дозволу на вивезення дітей за кордон без згоди батька і дане рішення позивачкою не оскаржувалося. Щодо наявності у позивача належних умов проживання дітей було предметом розгляду справи №454/2981/18 за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей були досліджені та враховані судом при ухваленні постанови Касаційним судом у складі Верховного суду від 17.02.2021р. Тому, можна стверджувати, що факт наявності у позивача належних умов для проживання дітей встановлений. Фактично єдиною причиною незгоди відповідача з даним позовом є його невиправдані побоювання, що позивач виде на постійне місце проживання за кордон разом з дітьми. Позивач та її представник- адвокат Сковронський Т.С. надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача - адвокат Матвійчук Г.М. надала заяву про розгляд справи у її та відповідача відсутності, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Червоноградської районної державної адміністрації надала заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За статтею 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України , заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення ЄСПЛ Хант проти України від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.04.2013р. по 21.05.2019р., в якому народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Між сторонами існують неприязні стосунки, малолітні діти проживають разом із матір`ю та висловлюють свою прихильність до обох батьків. Разом з цим, судом встановлено та визнається сторонами, що спільні малолітні діти сторін проживають разом з позивачкою. Висновком органу опіки та піклування Червоноградської РДА від 12.10.2021 року № 291/02-21 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.02.2021р. встановлено, що діти проживають разом із матір`ю суд і не має жодних обставин, які унеможливлюють таке проживання надалі; що матір не здатна забезпечити нормальні умови проживання дітям, їх виховання і розвитку; що інтереси дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт наявності у позивача [PERSON] належних умов для проживання дітей встановлений Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.02.2021р. у цивільній справі 454/2981/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Сокальської РДА, про отримання дозволу на вивезення дітей за кордон без згоди та супроводу батька та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Сокальської РДА, про визначення місця проживання дітей З урахуванням наведеного, враховуючи висновок органу опіки та піклування, вік дітей, їх стан здоров`я, та виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не буде суперечити їхнім інтересам Також, судом встановлено, що цей спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із синами, оскільки не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із синами, вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей (в тому числі у судовому порядку - у разі наявності перешкод для вчинення таких дій). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Безпідставними є аргументи відповідача щодо того, що позивачка прагне вивести дітей на постійне місце проживання за кордон не підтверджено жодними доказами. Разом з цим, п.3 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, позивачем додано попередній розрахунок на суму 5000грн. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відтак, представником позивача - адвокатом Сковронським Т.С., крім ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не надано належних та допустимих доказів про надання правової допомоги, зокрема, ні договору про надання правової допомоги, ні квитанції про сплату гонорару, ні акту виконаних робіт, тощо. Таким чином, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача понесених витрат на правову допомогу слід відмовити. Крім цього, згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 908грн. сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial