Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № Б97.144.70064 від 31 березня 2011 року в розмірі 34 805,85 гривень, зокрема 5 475 гривень - прострочений борг, 6 890,23 гривень - прострочені проценти, 8,4 гривень - строкові проценти, 22 312,22 гривень - пеня за несвоєчасне погашення платежів, 120 гривень - віндикаційні витрати. Позов мотивує тим, що 31 березня 2011 року між позивачем, який є правонаступником ПАТ «Плюс Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № Б97.144.70064, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 5 675 гривень, зі сплатою 0,001 % річних від залишкової суми кредиту на протязі першого місяця дії договору та 8 % річних від залишкової суми кредиту - на протязі решти строку дії договору. Останній платіж відповідачем здійснено 6 жовтня 2011 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останньої. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 16, 525, 526, 530, 611, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Представники позивача Семенюк С.Я., яка діяла на підставі довіреності від 8 січня 2014 року та Кметь О.М., який діяв на підставі довіреності від 31 грудня 2013 року в судове засідання не з'явилися, подали заяви, згідно яких позовні вимог підтримують в повному обсязі, розгляд справи просить проводити без їх участі, у випадку неявки відповідач відносно постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання 13, 25 березня та 10 квітня 2014 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів. В судовому засіданні встановлено, що 31 березня 2011 року між позивачем, який є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Плюс» і відповідачем було укладено кредитний договір № Б97.144.70064 (а.с. 11-18), згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 5 675 гривень, що підтверджується ордером-розпорядженням № 1 (а.с. 12), зі сплатою 0,001 % річних від залишкової суми кредиту на протязі першого місяця дії договору та 8 % річних від залишкової суми кредиту - на протязі решти строку дії договору, з погашенням кредиту та процентів у дванадцяти щомісячних внесках до 1 дня/числа кожного місяця, починаючи з другого щомісячного внеску, сплачуючи у рівній сумі 666,93 гривень щомісяця, а останній платіж - 660,57 гривень, зкінцевим строком погашення до 31 березня 2012 року. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з п. 2.4 кредитного договору банк має право стягнути з позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховується за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15 % в період прострочення від 1 до 60 днів та 0,65 % в період прострочення з 61 дня та по день повного погашення боргу за договором. Взятих на себе зобов'язань відповідач не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 34 685,85 гривень, зокрема 5 475 гривень - прострочений борг, 6 890,23 гривень - прострочені проценти, 8,4 гривень - строкові проценти, 22 312,22 гривень - пеня за несвоєчасне погашення платежів, що стверджується довідкою-розрахунком заборгованості станом на 8 січня 2014 року (а.с. 4). Вказаний розрахунок складений у відповідності до умов кредитного договору та вимог ЦК України. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору № Б97.144.70064 від 31 березня 2011 року, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов'язань. При цьому, суд приходить до переконання, що слід зменшити розмір пені з наступних підстав. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки розмір пені перевищує суму боргу, а пеня це один із способів забезпечення виконання зобов'язань, з врахуванням ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд приходить до висновку про зменшення розміру пені в межах суми заборгованості, зокрема до 5 475 гривень. У зв'язку з наведеним з відповідача на користь позивача слід стягнути 17 848,63 гривень. У стягненні 120 гривень віндикаційних витрат слід відмовити, оскільки в порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем не представлено доказів, що такі витрати ним були понесені. При цьому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені останнім судові витрати у справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складаються з 243,6 гривень - судового збору.

Outcome: partial