Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання публікації під назвою «[INFO]», поширену [INFO] [PERSON] через веб-сайт Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» ([INFO]) такою, що порушує його права, містить недостовірну інформацію, принижує честь, гідність і ділову репутацію. Також просить заборонити поширення вищезазначеної публікації та зобов'язати відповідачів видалити її з усіх веб-сайтів мережі Інтернет, зокрема, з електронних сторінок за адресами: - [INFO]; - [INFO]/; - [INFO]. Окрім того, просить зобов'язати відповідачів у десятиденний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію відносно [PERSON], розмістивши на веб-сайті ВГО «Журналісти проти корупції» та сторінках у соціальній мережі «Facebook», шляхом постійної демонстрації, повідомлення наступного змісту: «Раніше поширена на сайті ВГО «Журналісти проти корупції» публікація [PERSON] від [INFO] року про діяльність судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області [PERSON] містила інформацію, що не відповідає дійсності, оціночні судження та припущення автора публікації, які принижують честь, гідність і ділову репутацію судді [PERSON]. Публікація видалена згідно рішення суду від (дата)» / або «… видалена на вимогу [PERSON].», якщо це відбудеться до ухвалення рішення суду/. Така публікація має бути здійснена у формі, що буде аналогічною видаленій публікації за шрифтом та іншими параметрами, без додаткових коментарів, які змінюють зміст або ставлять під сумнів оприлюднену за рішенням суду інформацію. Також просить зобов'язати відповідачів у десятиденний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду розмістити на веб-сайті ВГО «Журналісти проти корупції» та їхніх сторінках у соціальній мережі «Facebook», шляхом постійної демонстрації, текст рішення суду по даній справі. Така публікація має бути здійснена у формі, що буде аналогічною видаленій публікації за шрифтом та іншими параметрами, без додаткових коментарів. Окрім того, ставить вимогу про стягнення з відповідачів солідарно на свою користь відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов в якому, по суті, зазначив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки він не вважає, що висвітлена і поширена ним інформація щодо позивача є такою, що порушує його права, містить недостовірну інформацію чи порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що як журналіст, як будь-яка особа, має право на використання та розповсюдження інформації на власний розсуд в межах вимог законодавства та власної свідомості щодо оцінки буденного життя громадян та суспільства. В решті - відзив носить оціночні поняття [PERSON] про здійснення правосуддя в Україні, виклад ним власної думки щодо суддівської спільноти, яка ґрунтується на власному досвіді та власному переконанні щодо таких суспільних відносин. Представник іншого відповідача - Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» Кот С.І. в підготовчому засіданні позову не визнав, обґрунтованого письмового відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі; відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю; представник відповідача Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» в судове засідання не з'явився повторно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в справі докази суд приходить до такого висновку. Фактичними обставинами, що встановлені судом є факт поширення відповідачем [PERSON] [INFO] на сайті Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» ([INFO]) певної інформації щодо особи повивача в статті під назвою «[INFO]». Аналізуючи зміст цього творчого доробку [PERSON], котрий підписав цю статтю як автор, без зазначення свого роду заняття чи посади в цьому громадському об'єднанні в якості журналіста, суд відхиляє докази позивача щодо відсутності у [PERSON] права називати себе журналістом на час виходу цієї статті. Подані позивачем докази, що вказують на ту обставину, що Всеукраїнська громадська організація «Журналісти проти корупції» лише 06.10.2017 зареєструвала своє видання «Журналісти проти корупції», не свідчать про те, що на сайті цієї організації була розміщена стаття саме журналіста [PERSON], а не представника Львівського відділення цієї організації [PERSON] Сторонами визнаний факт про те, що саме [INFO] на сайті ([INFO]), що належить ВГО «Журналісти проти корупції» було розміщено статтю під назвою «[INFO]». Автором цієї статті є відповідач [PERSON], котрий визнав цей факт і не оспорює його. Розміщена ним стаття була підписана від його імені як представника Львівського відділення ВГО «Журналісти проти корупції». [PERSON] на час виходу та публікації статті вважав і вважає себе журналістом цього об'єднання та видання. Позивач вважає, що викладена відповідачем [PERSON] в статті інформація порочить його честь, гідність та ділову репутацію, містить розкриття певної інформації щодо нього як судді. Зокрема, позивач вважає, що вислови та твердження відповідача відносно нього містять недостовірну інформацію, оціночні судження автора, які висловлені в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижують його гідність, порочать честь і ділову репутацію. Зокрема, така інформація, як (мовою оригіналу із збереженням стилістики автора статті): «Бачите шановні читачі, який молодий по віку згаданий суддя і, наскільки просякнутий брехнею цей молодик? Має 36 років, а обдурює іменем України набагато старших за себе по віку громадян. Ні стида, ні совісті? Ганьба таким суддям!» «...- брехня під час судочинства. Це якраз яскравий приклад суддівської вакханалії. Виробляють все, що хочуть. Збреше і навіть не оком не моргне - вже виробився імунітет до правдивої інформації?» «Сприймається тільки брехня? Чи може він навчився згаданих «премудростей» від колишнього президента України [PERSON], що призначив його суддею Гірницького районного суду м. Макіївки? А може від міської ради Макіївки, чи КРУ в Донецькій області? Це для чого він приїхав у Новоград - Волинський? Щоб брехню розводити? Щоб захищати правопорушників?» «Мені показали велику дулю! Суд відмовив мені у доступі до правосуддя...» «/суддя/ ... на стороні Слідчого відділу поліції, що вчинив порушення Закону і не вніс відомості про злочин до ЄРДР? Тому, що вигороджує працівників прокуратури, які дали вказівку слідчому відділу поліції не включати відомості, викладені у повідомленні про злочин до ЄРДР?» «...Ось таку брехню іменем України постановив суддя [PERSON].! Хто ж навчив цього с-а і з-я так нагло брехати?» «Це він бреше у 36 років, а що буде витворяти у 50 або 60 років? Де ж ті документи, які свідчать про належне повідомлення мене? Хто ж йому їх показував, чи він може не зрячий? Може не вміє адекватно оцінювати навколишні обставини? Він що хворий? Що ж долучено до справи? Фальшивка? Ось так, шановні читачі знущаються на нами судді!» «Візьми, дай «тишком» в пику за брехню, щоб пам'ятав на майбутнє - така майнула думка!» «Поки будемо писати до Вищої Ради Правосуддя, поки Рада призначить скаргу до розгляду, поки ця справа буде очікувати своєї черги (пів-року, рік- два), знайдуться сердобольні члени ВРП, які знівелюють його вчинок до простого, невинного проступку і подарують» йому це (не безкоштовно звичайно).» «Ну влетить він в копійку? І що з того? Він після цього вже з натхненням буде брехати, знаючи, що ВРП захистить його. Так, що ефективніше - писати до ВРП чи - «в пику»?». Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право вимагати в судовому порядку спростування недостовірної інформації, що порочить його честь і гідність. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, в яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати за судом спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Зобов'язаними суб'єктами зазначених правовідносин є особи, які незалежно від наявності їхньої вини, поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам особи про яку такі відомості поширені. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. №1, відповідачем у справі є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію. На позивача покладений обов'язок довести в суді факт поширення відомостей, що порочать його честь, гідність чи ділову репутацію, саме відповідачем, а той зобов'язаний довести, що ці відомості відповідають дійсності. Факт поширення відповідачем [PERSON] оспорюваних позивачем відомостей ніким не оспорюється. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України позивач має право на відповідь, а також на спростування поширеної відносно нього недостовірної інформації. Моментом виникнення права на спростування є поширення інформації через засіб масової інформації. Правова норма, що була виписана у ч. 3 ст. 277 ЦК України та передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, була виключена законодавцем із норм ЦК України на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014. Таким чином, сам факт поширення особою негативної інформації про іншу особу, не потребує доведення нею протилежного, тобто правдивості поширеної інформації. При вирішенні даної категорії справ, суд вважає за необхідне виходити із презумпції добропорядності. Така презумпція добропорядності є вкрай необхідною в час брудного піару та декриміналізації образи та наклепу. Добропорядність має загальноприйняті та загальновизнані ознаки, яких дотримуються не всі суб'єкти суспільних відносин. Потерпілою стороною завжди є прихильник добропорядності, котрий має усвідомлювати, що його певна поведінка не завжди буде подобатися іншій частині населення, яка має інші погляди на суспільне життя та події в ньому. Саме прихильник добропорядності має розуміти, що вседозволеність критики його поведінки, вчинків, дій чи рішень, саме зараз, утверджена на законодавчому рівні і майже завжди така критика містить епітети, гіперболи, які використовує інша частина суспільства. Подобатися чи не подобатися таке добропорядному члену суспільства не може. Він сприймає це за належне, оскільки є добропорядним, а тому має бути готовий до сприйняття думки іншої частини суспільства про нього в такому вигляді, в якому про нього думають, сприймають його інші члени суспільства. За суб'єктним складом цього спору - позивач є суддею. Суд додатково зазначає та констатує той факт, що впродовж останніх років критика суддівської спільноти, надання оцінки діям та рішенням суддів України значно виросла, що є проявом зацікавленості суспільства щодо здійснення правосуддя в Україні. Проте, характер та зміст такої критики, що наповнений зневажливим та ворожим ставленням певних членів суспільства до судді, опосередковано створений завдяки чи всупереч політичної волі деяких представників державної влади. Відповідно до вимог Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», низки процесуальних кодексів позивач, обіймаючи посаду судді місцевого загального суду, повинен розуміти, що держава надала йому право здійснювати правосуддя від її імені, та встановила йому певні обов'язки та обмеження. Зокрема, особа судді є публічною, що ставить його в інші, аніж пересічних громадян рамки. Суддя має розуміти неминучість критики, подекуди та інколи, безпідставної чи не заслуженої. Будь-яка сторона в спорі, чи в провадженні завжди або в більшості випадків, є невдоволеною рішенням, що ухвалив суд під головуванням такого судді. Така особа допускає певну критику дій та рішення судді, що є цілком нормальним в демократичному суспільстві, за певних умов. Такими умовами, насамперед, є виправданість, обґрунтованість та пропорційність критичних суджень. Звичайно, така критика повинна бути викладена в такій формі, щоб не містила особистих образ судді як людини, як особи. Правосвідомість судді та того, хто його критикує - різні поняття. Адже, якби вони були однаковими, то не було б критики дій чи рішення судді, а було б висвітлення певної правової проблеми та спонукання до її вирішення правовим шляхом. Головним чинником у даній справі є поширення саме негативної інформації про особу, яка з огляду на вищевикладене та позицію позивача, є недостовірною. В свою чергу, суд виходить із того, що в силу ст. 3 ЦК України задекларовано неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини. Для визначення норм законодавства, які мають регулювати відносини між сторонами по справі, суд виходить із змісту ст. 9 Конституції України та ст.ст.4, 10 ЦК України, які передбачають застосування судом чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість, яких надана Верховною Радою України, які є частиною національного законодавства України. 09 листопада 1995 року Україна підписала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і вступила в силу з моменту передачі ратифікаційних грамот Генеральному Секретареві Ради Європи - 11 вересня 1997 року. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право на свободу вираження поглядів. Ця норма, на думку суду, тісно взаємопов'язана із змістом ст. 270 ЦК України, яка визначає види особистих немайнових прав. До них належить особисте та сімейне життя. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право поваги до приватного і сімейного життя. Право на повагу до приватного життя є правом на приватність, правом жити так, як кожен того бажає, і бути захищеним від оприлюднення фактів приватного життя. Вимога поваги до приватного життя автоматично обмежується в тій мірі, в якій окрема особа сама ставить своє особисте життя у залежність від громадського життя або інших інтересів, які забезпечуються захистом. Позивач, обіймаючи посаду судді, автоматично обмежив своє право на приватність життя, оскільки набув статусу публічної особи. Окрім того, інформація, подана відповідачем у статті про відповідача стосуються позивача не як приватної, а як публічної особи. Із змісту статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає свобода преси, що надає громадськості один із найкращих засобів виявляти та формувати думку про ідеї, погляди. Це, в свою чергу, допускає припустиму критику в певних межах. Така критика, відповідно, є більш широкою по відношенню до особи публічної, аніж до приватної особи. На відміну від приватної особи, особа публічна неминуче та свідомо виставляє себе, свої слова та вчинки на прискіпливий розгляд широкої громадськості. Захист репутації позивача в світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є, але вимоги до такого захисту співставляються судом з інтересами відкритого обговорення питань, що стосуються його та його діяльності як публічної особи - судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено свободу вираження поглядів. Тому, суд виходить з того, що відповідач [PERSON], у даному випадку, даючи оцінку подіям відносно особи позивача як судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, займаної ним посади та його діяльності - висловив свої погляди, дав оцінку тим фактам, що відбувалися за його безпосередньої участі та в суспільстві. Про це в позові зазначає і сам позивач. Вирішуючи даний спір по суті, з урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. ст. 8, 9 Конституції України, з урахуванням вимог ст. ст.8 та 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст. 7 ЦК України, рішення Європейського Суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» може взятися судом і покластися в основу даного рішення нарівні з іншими доводами та обставинами, що встановлені судом. Свобода журналістики, і не тільки журналістики, також охоплює можливість звернення до певного рівня перебільшення чи навіть провокації. Такими є вимоги плюралізму, толерантності і терпимості, без яких немає демократичного суспільства. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки саму по собі, що є основною частиною права, що охороняється ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, у даному випадку, вважає, що оціночні висловлення відповідача не носять характеру фактів і приходить до висновку, що стаття, головним чином сфокусована на рішенні та діях судді [PERSON]. в справі за участю відповідача [PERSON], який критикує певну посадову особу, якою є позивач та припускає певні події у зв'язку з цим, на власний розсуд дає оціночні поняття процесуальним нормам. Ситуація, що склалася під час розгляду позивачем, як суддею, заяви відповідача, як заявника в кримінальному провадженні, вийшла з-під контролю їх обох. Процесуальні дії та рішення судді в певній справі є предметом розгляду в судах вищих інстанції за відповідним зверненням сторони чи учасника справи відповідно до процесуального закону. Надання відповідачем оцінки діям та рішенням позивача як судді, в обраний ним спосіб, свідчить про рівень фахової підготовки відповідача та рівень його знань норм процесуального закону. Жодним чином не слід вдаватися в полеміку із учасником справи поза межами процесу, оскільки це є неприпустимим під час здійснення правосуддя. Прояв певної ворожості до позивача з боку відповідача в його висловлюваннях свідчить про його усталену позицію та сформовану думку про особистість позивача. Проте, відповідач жодним чином своїм висловлюванням не спонукав будь-кого вчинювати незаконні дії щодо позивача. Його роздуми щодо подальших дій в ситуації, що склалася, носять певний прихований підтекст, але прямих доказів щодо наявної протиправної поведінки відповідача до позивача в суді не здобуто. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд відділяє у даному випадку оціночні висловлення відповідача від фактів і приходить до висновку, що йому не потрібно обґрунтовувати свою оцінку і доводити її правдивість. Так, зокрема такі вислови відповідача, як: «Бачите шановні читачі, який молодий по віку згаданий суддя і, наскільки просякнутий брехнею цей молодик? Має 36 років, а обдурює іменем України набагато старших за себе по віку громадян. Ні стида, ні совісті? Ганьба таким суддям!»; «...- брехня під час судочинства. Це якраз яскравий приклад суддівської вакханалії. Виробляють все, що хочуть. Збреше і навіть не оком не моргне - вже виробився імунітет до правдивої інформації?»; «Сприймається тільки брехня? Чи може він навчився згаданих «премудростей» від колишнього президента України [PERSON], що призначив його суддею Гірницького районного суду м. Макіївки? А може від міської ради Макіївки, чи КРУ в Донецькій області? Це для чого він приїхав у Новоград - Волинський? Щоб брехню розводити? Щоб захищати правопорушників?» мають явно емоційний зміст. Відповідач дає оцінку діям судді не в своїй апеляції на судове рішення, а в статті, котра висвітлила його обурення щодо процедури розгляду його скарги в суді та відсутність належних доказів щодо його повідомлення про такий розгляд. Дійсно, перевищення відповідачем допустимих меж критики та перехід у своїх висловлюваннях на особистість, з огляду на походження позивача, є невиправданим для відповідача та вкрай обурливим для позивача. Нажаль, на сьогодні - це норма українського суспільства, це - соціальна проблема, що матиме певні негативі наслідки в майбутньому. Такі цитати із статті за підписом відповідача, як: «Мені показали велику дулю! Суд відмовив мені у доступі до правосуддя...»; «/суддя/ ... на стороні Слідчого відділу поліції, що вчинив порушення Закону і не вніс відомості про злочин до ЄРДР? Тому, що вигороджує працівників прокуратури, які дали вказівку слідчому відділу поліції не включати відомості, викладені у повідомленні про злочин до ЄРДР?» свідчать про його особисте сприйняття та розуміння норм КПК України та оціночні судження. Цитата «...Ось таку брехню іменем України постановив суддя [PERSON].! Хто ж навчив цього с-а і з-я так нагло брехати?» може бути трактована на будь-який кшталт, оскільки певні слова не ідентифіковані за своїм лексичним змістом навість самим автором - відповідачем. Таке твердження як «Це він бреше у 36 років, а що буде витворяти у 50 або 60 років? Де ж ті документи, які свідчать про належне повідомлення мене? Хто ж йому їх показував, чи він може не зрячий? Може не вміє адекватно оцінювати навколишні обставини? Він що хворий? Що ж долучено до справи? Фальшивка? Ось так, шановні читачі знущаються на нами судді!» певним чином підтверджено в судовому засіданні щодо факту відсутності належного повідомлення відповідача про дату судового розгляду, а також має явне негативне лексичне забарвлення, що містить недопустимі вислови про особу. Така цитата як «Візьми, дай «тишком» в пику за брехню, щоб пам'ятав на майбутнє - така майнула думка!» розцінюється судом як роздум відповідача про те, що робити далі в заданій ситуації, а не його заклик до активних дій щодо особи судді [PERSON]. Думка не є дією чи бездіяльністю, а отже, на відміну від релігійних догм, відповідальності за неї в світському житті не існує. Такі твердження відповідача як: «Поки будемо писати до Вищої Ради Правосуддя, поки Рада призначить скаргу до розгляду, поки ця справа буде очікувати своєї черги (пів-року, рік- два), знайдуться сердобольні члени ВРП, які знівелюють його вчинок до простого, невинного проступку і подарують» йому це (не безкоштовно звичайно)» та «Ну влетить він в копійку? І що з того? Він після цього вже з натхненням буде брехати, знаючи, що ВРП захистить його. Так, що ефективніше - писати до ВРП чи - «в пику»?», на думку суду, стосуються більш інших осіб, а не позивача по справі. Тому, суд вважає, що вислови, які просить спростувати позивач, є оціночними судженнями, що висловлені в ході риторики з приводу перебування позивача на займаній ним посаді судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області та розгляду ним конкретно-визначеної судової справи, які не піддаються доведенню. Суд вважає, що публікації в статті містили критичні, оціночні судження, висловлені, у певній мірі, жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивача, вона була образливою і навіть шокуючою. Однак, скориставшись правом вибору, обіймаючи посаду судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, він - позивач, залишив себе відкритим для суворої критики і пильного нагляду, які він має сприймати як належне у демократичному суспільстві. За таких підстав, суд прийшов до переконання, що висвітлені в оспорюваній позивачем статті відомості, носять критичний та оціночний характер, які були висловлені відповідачем [PERSON] на підставі наявної у нього інформації про неналежне, всупереч нормам КПК України, повідомлення його про розгляд його скарги та заяви в судовому засіданні під головуванням судді [PERSON] Тому, позовні вимоги про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності мають бути залишені без задоволення, а відтак і вимоги про відшкодування моральної шкоди, як похідної вимоги, також задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст. ст. 8, 9, 21, 22, 29, 32 та 34 Конституції України, з урахуванням вимог ст. ст.8 та 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст. ст. 3, 7, 270 ЦК України , а також ст. 471 Закону України «Про інформацію», згідно ст.ст. 12, 81, 141, 206, 263 - 265 ЦПК України суд, -

Outcome: dismissed