Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 40790, 43грн. В обґрунтування позову зазначено, що 23.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір б/н про отримання кредиту в сумі 6400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки . Відповідач станом на 31.08.2016 р. порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість на загальну суму- 40790,43грн., яка складається з: заборгованість по кредиту- 4759,19 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом- 30562,65 грн., заборгованість за пенею та комісією 3050 грн.. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 1918,59 грн. та просить стягнути сплачений судовий збір в сумі 1378 грн. До судового засідання представником позивача надано клопотання про розгляд справи без їх участі та підтримку позовних вимог (а. с. 40 ). Відповідач в судові засідання не з»явився, до судового засідання надав заперечення проти позову з посиланням, що розмір основного боргу складає 4759,19 грн., якщо у доданій позивачем анкеті-заяві визначено розмір кредитного ліміту у 3000,00 грн., зазначений факт викликає обґрунтований сумнів у достовірності позовних вимог; необгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу; анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правові підстави для її нарахування відсутні, відповідні докази вчинення даного правочину між сторонами не надано; штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається притягнути відповідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України. Стверджується, що Верховний Суд України у своїй Постанові по справі № 6-47цс12 від 31.10.12 р. чітко визначив дану позицію. Наданий позивачем розрахунок заборгованості необгрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги, а також притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення та просить відмовити в задоволенні позову , з посиланням на строки позовної давності, оскільки позовна заява подана 24.09.2016 року через півтора роки з моменту закінчення даного строку. Крім того письмові заперечення містять вимогу про визнання договору недійсним. Згідно ст.169 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення договору б/н від 23.02.2011 року ( а.с.10-33). Згідно позовних вимог та довідки (а.с.2-3, 4-5 ) заборгованість станом на 31.08.2016 р. - 40790,43грн., яка складається з: заборгованість по кредиту- 4759,19 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом- 30562,65 грн., заборгованість за пенею та комісією 3050 грн. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 1918,59 грн. . Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 23.02.2011року, при цьому відповідачем здійснювалося часткове погашення заборгованості до 27.01.2014 року, що підтверджується виписками по рахунку ( а.с. 5), , а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся 04.10.16 року, що свідчить про відсутність пропуску строку на звернення до суду по заборгованості по тілу кредиту, відсоткам. При цьому, статею 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність до стягнення неустойки (штрафу та пені). Згідно розрахунку вбачається, що в межах позовної давності підлягає до стягнення 1100грн. нарахованих за період з 01.10.15 року по день звернення до суду ( а.с. 5 ). Враховуючи , що штраф 500грн. є фіксованою частиною , а 1918,59 грн. процентною складовою , визначені окремими умовами договору , підлягають стягненню в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки відповідачем не виконуються взяті на себе зобов»язання відповідно до умов укладеного кредитного договору та договору приєднання відповідно до Умов та правил надання банківських послуг , позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення : заборгованості по кредиту- 4759,19 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом- 30562,65 грн., заборгованості за пенею та комісією 1100 грн. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 1918,59 грн. Всього: 38840,43грн. В іншій частині позову відмовити. Вимога відповідача у запереченнях щодо визнання недійсним договору не ґрунтується на законі, тому не розглядається судом. При винесенні рішенні суд керується ст.. 11 ЦПК України , щодо розгляду справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів , наданих сторонами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, стягненню з відповідача підлягає 1312,12грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial