Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив визнати договір тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-2 від 12.12.2017 року недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що засновниками (учасниками) СТОВ «Ново-Шахтарське» є [PERSON] , який володіє часткою в статутному капіталі в розмірі 25600,00 грн., що складає 30,1 % та [PERSON] , яка володіє часткою в статутному капіталі в розмірі 59500,00 грн., що складає 69,9%. З 11.12.2016 року по 13.08.2018 року на посаді директора СТОВ «Ново-Шахтарське» перебував [PERSON] . 12.12.2017 року [PERSON] за власною ініціативою уклав від імені СТОВ «Ново-Шахтарське» з громадянином України [PERSON] договір тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-2 на суму 12000000,00 грн., незважаючи на відсутність рішення загальних зборів учасників СТОВ «Ново-Шахтарське» про надання згоди на укладання вищевказаного договору. Вважає, що відповідач підписуючи оспорюваний правочин діяв поза межами повноважень, передбачених статутом. Жодного дозволу на підписання договору тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-1 від 12.12.2017 року директору товариства надано не було, що є підставою для визнання недійсним спірного договору. Отже, в момент вчинення оскаржуваного правочину, його сторонами не було дотримано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.03.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення справи до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін. 10.03.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором позики. Незважаючи на сплив строку повернення грошових коштів, переданих за договором позивач ухиляється від виконання зобов`язань за договором, а дана судова справа ініційована позивачем з метою зупинення розгляду справи №760/16864/19 за позовом [PERSON] до СТОВ «Ново-Шахтарське» про стягнення суми боргу за спірним договором, що розглядається Великоновосілківським районним судом Донецької області. Аналіз статуту Товариства, що наданий позивачем, свідчить про те, що ним не передбачено жодних обмежень Виконавчого органу Товариства в особі директора щодо вчинення від імені Товариства будь-яких правочинів (договорів) та необхідності отримання ним дозволу у формі рішення загальних зборів для вчинення правочинів (договорів). Позивачем у позові також не зазначено, яким саме пунктом статуту СТОВ «Ново-Шахтарське» передбачені такі обмеження. Крім того, відповідно до п.6.7 статуту, контроль за діяльністю директора здійснюється Ревізійною комісією, що обирається Зборами учасників у складі не менше 3-х чоловік строком на 3 роки. Перевірка діяльності директора здійснюється за дорученням Загальних зборів Товариства, за власною ініціативою, а також на вимогу окремих учасників Товариства. Ревізійна комісія вправі вимагати від будь-яких посадових осіб Товариства надання всіх необхідних документів, бухгалтерських та інших відомостей, а також особистих пояснень посадових осіб та окремих працівників. Ревізійна комісія зобов`язана поставити вимогу про скликання позачергових загальних зборів учасників Товариства, якщо виникла загроза суттєвим інтересам Товариства чи при виявленні зловживань з боку її посадових осіб. Оскільки позивачем не додано до позову рішень ревізійної комісії щодо виявлення зловживань з боку директора Товариства при укладанні спірного договору або виникненні загрози суттєвим інтересам Товариства цим правочином, відповідач вважає, що ревізійною комісією Товариства було погоджено дії виконавчого органу щодо укладення спірного правочину. Отже, на момент укладення спірного договору, а саме 12.12.2017 р., директор СТОВ «Ново-Шахтарське» [PERSON]. діяв у відповідності до положень статуту Товариства та приписів діючого законодавства. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові заперечення та пояснення щодо предмету позову, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.12.2017 року між СТОВ «Ново-Шахтарське» в особі директора [PERSON] що діяв на підставі статуту (позичальник) та відповідачем [PERSON] (позикодавець) укладено договір тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-2, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику безвідсоткову позику у сумі 12000000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути отриману суму в строки та у порядку, передбачені даним договором. Пунктами 2.1 та 2.2 договору встановлено, що позика надається у безготівковій формі. Відсотки на позику не нараховуються. Позика може надаватися та повертатися частинами. Повернення отриманої позики повинно бути здійснено не пізніш 30 грудня 2018 року на картку позикодавця. Відповідач на виконання умов договору перерахував позичальнику грошові кошти на загальну суму 11 277 000,00 грн., про що свідчить платіжне доручення №88345787 від 15.12.2017 р. на суму 6 000 000 грн. та платіжне доручення №89032943 від 19.12.2017 р. на суму 5 277 000,00 грн. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. ст. 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставами позову у даній справі є, на думку позивача, перевищення повноважень директора СТОВ «Ново-Шахтарське» [PERSON] при підписанні оспорюваного договору тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-2 від 12.12.2017 р., оскільки відсутнє рішення загальних зборів учасників Товариства про надання згоди на укладення зазначеного вище правочину, що передбаченого статутом Товариства. Однак при цьому відповідачем у даному позові зазначається інша особа, яка згідно зі змістом позовної заяви не має обов`язку відповідати перед позивачем, а вимоги позивача не стосуються неправомірним дій відповідача при укладенні спірного договору. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Тобто, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних випадків. Оскільки в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Частиною 2 статті 203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин. який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно ч. 1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Так, позивачем до позовної заяви додано копію статуту СТОВ «Ново-Шахтарське», затвердженого Рішенням загальних зборів учасників Товариства (протокол №2 від 06.02.2017 р.). Згідно з п.6.1 статуту, вищим керівним органом Товариства є Загальні збори учасників. Пунктом 6.2 статуту встановлено, що до виключної компетенції Загальних зборів належить: а) визначення основних напрямків діяльності Товариства, затвердження планів його діяльності та звітів про їх виконання; б) внесення змін і доповнень до Статуту; в) створення та відкликання виконавчого органу Товариства та членів ревізійної комісії Товариства; г) затвердження річних результатів діяльності Товариства, враховуючи його філії, дочірні підприємства та представництва, затвердження звітів та висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, визначення порядку відшкодування збитків; ґ) створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій, представництв, інших відокремлених підрозділів; д) винесення рішень про притягнення до відповідальності посадових осіб - виконавчого органу Товариства; е) затвердження внутрішнього регламенту, правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, визначення організаційної структури Товариства; є) затвердження умов оплати праці посадових осіб Товариства, його філій, представництв, інших відокремлених підрозділів та дочірніх підприємств; ж) вирішення питання про придбання Товариством частки учасника, який вибуває; з) виключення учасника зі складу Товариства; і) прийняття рішення про припинення діяльності Товариства; й) вирішення питання про прийняття нових учасників до Товариства; к) встановлення розміру, форми та порядку внесення учасниками додаткових внесків до Статутного капіталу Товариства. Згідно п.6.5, п.6.6 статуту, виконавчим органом Товариства є директор. Директор вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що віднесені до компетенції загальних зборів. Директор діє від імені Товариства без довіреності, в межах повноважень, передбачених Контрактом та Статутом. Директор Товариства: діє без довіреності від імені товариства в межах своєї компетенції , видає накази та розпорядження, у відповідності з трудовим законодавством приймає на роботу і звільняє працівників, розпоряджається майном і коштами Товариства, виступає розпорядником кредитів, представляє Товариства у відносинах з вітчизняними та зарубіжними юридичними та фізичними особами; укладає в Україні та за її межами договори, вчиняє інші юридичні дії та видає доручення про укладення таких договорів та представництво інтересів Товариства іншими особами; здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства і несе персональну відповідальність за виконання покладених на нього завдань, розподіляє обов`язки керівниками структурних підрозділів і визначає їх повноваження; призначає на посади працівників товариства , переводить на іншу роботу, звільняє, укладає трудові договори з працівниками. Аналіз наведеного свідчить, що статутом Товариства не передбачено жодних обмежень Виконавчого органу Товариства в особі директора щодо вчинення від імені Товариства будь-яких правочинів (договорів) та необхідності отримання ним дозволу у формі рішення загальних зборів для вчинення правочинів (договорів). Позивачем у позові також не зазначено, яким саме пунктом Статуту СТОВ «Ново-Шахтарське» передбачені такі обмеження. Крім того, відповідно до п.6.7 Статуту, контроль за діяльністю директора здійснюється Ревізійною комісією, що обирається Зборами учасників у складі не менше 3-х чоловік строком на 3 роки. Перевірка діяльності директора здійснюється за дорученням Загальних зборів Товариства, за власною ініціативою, а також на вимогу окремих учасників Товариства. Ревізійна комісія вправі вимагати від будь-яких посадових осіб Товариства надання всіх необхідних документів, бухгалтерських та інших відомостей, а також особистих пояснень посадових осіб та окремих працівників. Ревізійна комісія зобов`язана поставити вимогу про скликання позачергових загальних зборів учасників Товариства, якщо виникла загроза суттєвим інтересам Товариства чи при виявленні зловживань з боку її посадових осіб. Оскільки позивачем не додано до позову рішень ревізійної комісії щодо виявлення зловживань з боку директора Товариства при укладанні спірного договору або виникненні загрози суттєвим інтересам Товариства цим правочином, можна дійти висновку, що ревізійною комісією Товариства було погоджено дії виконавчого органу щодо укладення спірного правочину. Отже, на момент укладення спірного договору, а саме 12.12.2017 р., директор СТОВ «Ново-Шахтарське» [PERSON]. діяв у відповідності до положень Статуту Товариства та приписів діючого законодавства. Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч. 1). Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ч. 2 ст. 241 Цивільного кодексу України). З аналізу змісту частини 1 статті 241 ЦК України випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій. які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/1163/17, від 25.04.2018 у справі №910/9915/17, від 10.04.2018 у справі №910/11079/17. Позивач не надав до матеріалів справи будь-яких доказів, які б підтверджували той факт, що спірний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги СТОВ «Ново-Шахтарське» про визнання договору тимчасової фінансової допомоги на поворотній основі №12/12-2 від 12.12.2017 р. недійсним з підстав, зазначених в позові є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed