Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 20 травня 2014 року в сумі 45665 гривень 81 копійки, інфляційні витрати за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 42371 гривень 79 копійок, 3 % річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 6482 гривні 04 копійки, а також сплачені позивачем судові витрати. В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначив, що 20 травня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу гроші в сумі 1500 доларів США з умовою їх повернення до 10 червня 2014 року, через деякий час відповідачу було позичено ще 2300 гривень, що на той час було еквівалентом 200 доларів США, тобто загальна сума позики склала 1700 доларів США. Відповідачем було складено розписку про позику грошей, де вказав, що зобов`язується повернути борг до 10 червня 2014 року. У зазначений термін відповідач не повернув позику, просив позивача почекати та в забезпечення виконання грошового обов`язку передав позивачу вій паспорт для виїзду за кордон. Згодом відповідач змінив номер телефону та місце проживання, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із цим позовом. Позивач вважає, що відповідач крім основної суми боргу зобов`язаний сплатити 3 % та інфляційні втрати за весь час прострочення виконання основного зобов`язання. За розрахунком позивача станом на час звернення до суду сума позики в гривневому еквіваленті складає 45665,81 гривень, 3 % річних складає 6482,04 гривні, інфляційні втрати - 42371,79 гривень. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 травня 2019 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, якою підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст.43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. У зв`язку з неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами 20 травня 2017 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив у [PERSON] 1500 доларів США, зобов`язався повернути 10 червня 2014 року суму у розмірі 1700 доларів США. Факт отримання коштів підтверджується власноручно складеною відповідачем розпискою. У розписці міститься підпис [PERSON] . У відповідності зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд вважає, що зазначена розписка є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Вона підтверджує як його укладення, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів у позику, зобов`язання та розмір суми, що підлягає поверненню у визначену в ній дату, а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Зазначена розписка містить час отримання коштів, суму отриманих коштів та строк повернення. Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання за договором позики, відповідач не подав доказів на спростування обставин, на які посилається позивач. З приводу неповернення позичених грошових коштів, позивач звернувся дот органу внутрішніх справ із заявою. Висновком Слобідського відділу ГУ НП в Харківські області від 10.08.2017 перевірка по матеріалу припинена, в ході перевірки встановити місце знаходження [PERSON] - не надалося можливим. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), суд, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно розписки, позивач надав відповідачеві грошові кошти у доларах США. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання в борг у позивача коштів, що було обумовлено сторонами у розписці, підписано власноручно відповідачем, факт неповернення цих коштів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (розпискою) суми боргу у національній валюті, що становить еквівалент 1700 доларів США за курсом валют, що був встановлений на час звернення позивача до суду із позовом. Виходячи курсу гривні до долару США, встановленому Національним Банком України станом на 04 березня 2019 року ( 2686, 2244 гривень за 100 доларів США), сума основного зобов`язання за договором позики складає 45665,81 гривень. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач надав розрахунок 3% річних на момент звернення до суду з позовною заявою (04.03.2019): 45665,81 : 365 (днів у році)*1727 днів прострочення*3:100 = 6482,04 грн. Також, позивачем надано розрахунок інфляційних втрат, що обчислений за кожен рік прострочення окремо. Так, виходячи з індексу інфляції, що було встановлено протягом часу з липня 2017 - грудня 2014 року (101,0 %), за 2015 рік (143,3 %), за 2016 рік - (112,4 %), за 2017 рік (113,7 %), за 2018 рік (109,8 %), січень 2019 року (101,0 %) сума інфляційних втрат складає 42371,79 грн. Таким чином заборгованість за договором позики від 20 травня 2014 року складає 45665,81 грн - сума позики, 42371,79 грн - інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання, 6482,04 - 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Судом встановлено, що у межах строку позовної давності позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, визначаючи підсудність справи за останнім відомим місцем реєстрації відповідача. Позовну заяву було повернуто позивачу для подання до належного суду у зв`язку з тим, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Позивачем при пред`явленні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 945,20 грн., якій підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved