Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської ради із вимогою визнати за ним право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що є членом Житлово-будівельного кооперативу «8 березня», якому була надана за ордером вказане квартира, де позивач мешкає. Пайові внески за зазначену квартиру були сплачені в повному обсязі [PERSON] На підставі переліченого вважає, що набула права власності на [ADDRESS]. Зазначає при цьому, що Маріупольським БТІ 15 грудня 1992 року спірна квартира була зареєстрована за позивачем на підставі довідки ЖБК «8 березня». Однак своє право власності на вказану квартиру належним чином свого часу позивач не засвідчив, що стало перешкодою для нього при державній реєстрації права власності на [ADDRESS]. На даній підставі позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначену квартиру внаслідок відсутності правовстановлюючого документа на квартиру. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягала, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просила суд задовольнити позов. Представники відповідача, Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення, та просила суд відмовити у задоволенні позову. За письмовими поясненнями представник відповідача вказувала, що Маріупольська міська рада не оспорює право позивачки на кооперативну [ADDRESS], оскільки [PERSON] набула права власності на неї, тому вважає, що відповідачем за вказаним позовом виступати повинна не міська рада. Оскільки позивачка не довела порушення її прав з боку Маріупольської міської ради, тому просила відмовити у задоволенні позову з підстав, передбачених ст. ст. 384, 392 ЦК України, бо відповідати за вказаним позовом повинна реєстраційна служба, яка відмовила у реєстрації права власності на нерухоме майно позивачці. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України від 2003 року право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України від 2003 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст. 328 діючого Цивільного кодексу України від 2003 року передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 діючого Цивільного кодексу України від 2003 року, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. За п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність» набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно до реєстраційного посвідчення БТІ міста Маріуполя вбачається, що кооперативна [ADDRESS] зареєстрована 15 грудня 1992 року на праві власності за [PERSON] на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу «8 березня» від 8 грудня 1992 року, реєстр № 161 (а. с. 10). Відповідно довідок від 9 січня 2014 року ЖБК «8 березня» вбачається, що [PERSON] є членом Житлово-будівельного кооперативу «8 березня» з 1976 року по теперішній час, мешкаючи в двокімнатній [ADDRESS], яка була надана за ордером № 4649 на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради, та за яку нею були сплачені повністю пайові внески в розмірі 5235 рублів (а. с. 17, 18). На підставі технічного паспорту від 21 січня 2014 року, складеного Маріупольським БТІ на квартиру [ADDRESS], вбачається, що загальна площа вказаної квартири становить 48,4 кв. м., а житлова площа - 30,7 кв. м. (а. с. 12-14). Суд вважає, що таким чином в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] правомірно набула право власності на кооперативну [ADDRESS]. За листом від 8 лютого 2014 року [PERSON] було роз'яснено Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області про відсутність правових підстав для державної реєстрації права власності на [ADDRESS] (а. с. 9). За п. п. «а» п. 4.1 «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, передбачалось, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески. На підставі п. п. «а» п. 4.1 «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески. Згідно до п. п. «а» п. 6.1 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» (назва із змінами, внесеними згідно з наказами Міністерства юстиції України від 17 лютого 2010 року, від 28 липня 2010 року), затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески. При цьому за п. 6.2 вказаного Тимчасового положення було передбачено, що підготовку документів для видачі свідоцтв про право власності можуть за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів відповідно до законодавства проводити Бюро технічної інвентаризації. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов того, що на момент набуття права власності [PERSON] на спірну кооперативну квартиру законодавством не була передбачена обов'язкова державна реєстрація її прав на [ADDRESS]. Суд при цьому зазначає, що зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. Законодавцем також не визначалось на момент реєстрації в Маріупольському БТІ у 1992 році за [PERSON] права власності на [ADDRESS] отримання останньою правовстановлюючого документа на спірну кооперативну квартиру. Однак у подальшому «Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб» від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» від 9 червня 1998 року № 121, а також «Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» від 7 лютого 2002 року № 7/5, була передбачена процедура оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади або місцевого самоврядування. Враховуючи наведені норми, зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивачка отримала від виконавчого комітету місцевої ради право на користування [ADDRESS], а у подальшому - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видавалось Маріупольською міської радою, підтверджувала б своє право на розпорядження вказаною кооперативною квартирою, яке однак нею не було отримано свого часу, то суд відхиляє посилання представника відповідача щодо відсутності підстав для залучення Маріупольської міської ради для участі у справі в якості відповідача. Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст. 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. На підставі ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, крім іншого, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього закону, свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, а також рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно ж до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Згідно до п. 50 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (в редакції від 12 лютого 2014 року), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, заявник подає довідку житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі та технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Суд зазначає, що положення ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині видачі членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також положення «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» щодо проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на нерухоме майно житлово-будівельного кооперативу застосовуються до новозбудованих або реконструйованих об'єктів, на які при проведенні державної реєстрації одночасно виникає право власності. Однак у спірній за позовом [PERSON] ситуації відсутні підстави для застосування положень ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», бо право власності у позивачки на нерухоме майно вже виникло. За ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Суд натомість не може погодитись із доводами представника Маріупольської міської ради щодо посилань на зазначені норми, бо положення ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» застосовуються в разі наявності правовстановлюючого документа на нерухоме майно, який на спірну кооперативну квартиру відсутній у [PERSON], якій свідоцтво про право власності на нерухоме майно не було видано свого часу Маріупольською міською радою. При цьому за Листом Державної Реєстраційної Служби України від 9 січня 2013 року «Щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно» зазначено, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності, бо відповідно до «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення. Таким чином суд робить висновок, що при проведенні державної реєстрації права власності перевіряється факт набуття такого права на нерухоме майно на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 391 ЦК України від 2003 року власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 392 ЦК України від 2003 року власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК від 2003 року власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки існують перешкоди в частині розпорядження нею належною їй власністю, що зумовлюється відсутністю механізмів проведення державної реєстрації набутого нею правомірно права власності на спірне нерухоме майно з огляду на відсутність правовстановлюючого документа на кооперативну [ADDRESS]. З огляду на перелічене право власності позивачки підлягає захисту, а вимоги останньої підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності на кооперативну [ADDRESS].

Outcome: approved