Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про звільнення з-під арешту легкового автомобіля марки «Мазда» «323», 1997 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що належить йому на праві власності, накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.04.2014 року у виконавчому провадженні № 42544629. Мотивуючи вимоги тим, що 01.02.2014 року відділ ДАІ м. Києва виніс постанову № ПС1232103 про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу у сумі 510.00 грн. Постановою державного виконавця Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 42544629 з примусового виконання вищезазначеної постанови Відділу ДАІ м. Києва. В межах виконавчого провадження № 42544629 державним виконавцем накладено арешт на автомобіль, що належить позивачу на праві власності, марки «Мазда» модель «323» реєстраційний номерний знак [NUMBER]. 24.06.2014 державним виконавцем Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. При цьому, накладений арешт на автомобіль державним виконавцем не знято. При зверненні 17.07.2015 року до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту із вказаного автомобіля, позивачу було відмовлено з підстав знищення виконавчого провадження та неможливістю проводити будь-які виконавчі дії по знищеному виконавчому провадженню, що змушує [PERSON] звернутись із даним позовом до суду. У судове засідання позивач не з'явився, від представника позивача до суду надійшла заява, з проханням проводити судовий розгляд справи у його відсутність. Зі змісту заяви вбачається, що заявлені позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про, причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень проти позову до суду не надійшло. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, автомобіль марки «Мазда» «323», 1997 року випуску, № кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], належить [PERSON] на праві власності. Постановою у справі про адміністративне правопорушення серія ПС2 № 232103 від 01.02.2014 року відділу ДАІ м. Києва, застосовано до [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн. У порядку примусового виконання даної постанови, розмір штрафу складає 510,00 грн. Відповідно до Постанови старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 30.04.2014 року на майно позивача накладено арешт в межах суми звернення стягнення: 510,00 грн. на підставі Постанови ВДАІ від 01.02.2014 року. За даними квитанції 17.07.2015 року позивачем здійснено оплату штрафу в розмірі 510,00 грн. на підставі постанови Відділу ДАІ від 01.02.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з проханням зняти арешт з належного йому майна. Зі змісту відповіді Відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 05.08.2015 № 20/421 вбачається, що 24.06.2014 року державним виконавцем відділу на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 строк зберігання виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, у зв'язку з чим виконавче провадження знищене, таким чином відділ не має можливості проводити будь-які виконавчі дії по знищеному виконавчому провадженню. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Проте, арешт накладений Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 30.04.2014 року на майно позивача та оголошення заборони на його відчуження не був знятий при поверненні виконавчого документа державним виконавцем. Таким чином, позивач позбавлений можливості розпорядитись належним йому на праві власності транспортним засобом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню положення ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення. З викладеного вбачається, що діями відповідача порушені права позивача на вільне розпорядження своїм майном, оскільки державним виконавцем не виконано вимоги ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» при поверненні виконавчого документу та не знято арешт з майна озивача. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про скасування арешту з майна, що був накладений постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 30.04.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved