Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником будинку за адресою [ADDRESS] . Крім нього в будинку жодна особа не зареєстрована. Із 1997 року у вказаному будинку проживали: позивач - [PERSON] , нині покійна дружина позивача - [PERSON] , а також відповідач - [PERSON] . Із 2014 року після смерті дружини позивача - [PERSON] позивач залишився проживати із відповідачем. З 2015 року відповідач була оформлена, як особа, яка здійснює догляд за пристарілим позивачем, за що отримувала кошти із держави, а в липні 2020 року такі обов`язки з неї були зняті. Із жовтня 2020 року позивач проживає у місті Миргород з своєю племінницею [PERSON] , яка здійснює за ним догляд. Позивач не бажає, щоб відповідач проживала в належному йому будинку. Виселити відповідача в добровільному порядку не вдається можливим у зв`язку із відсутністю добровільної згоди на це відповідача. Позивач вказує, що через дані обставини він не має змоги розпоряджатися належним йому будинком. Тому позивач звернувся до суду із вимогою про усунення йому перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача із будинку без надання їй іншого житлового приміщення. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 15.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.05.2021 року поновлено строк на подання відзиву, прийнято та долучено відзив відповідача на позов. Залучено третю особу. Ухвалою суду від 28.07.2021 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що проживає у селі Попівка в сім`ї позивача з 1997 року за усною домовленістю між батьками відповідача та родиною позивача. Дружина позивача, яка померла в 2014 році, була їй рідною тіткою. До 2020 року відповідач проживала у будинку позивача, займалися разом із ним городництвом, вони вели спільне господарство, відповідач доглядала спочатку за дружиною позивача, а пізніше і за самим позивачем, оскільки останній мав похилий вік. У період із 16.12.2015 року по 31.05.2020 року відповідач перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення Хорольської районної державної адміністрації та отримувала компенсаційну виплату, як особа, яка здійснює догляд за особою, яка досягла 80 років. Відносини у відповідача з позивачем та його покійною дружиною були гарними, відповідача сприймали у родині за рідну доньку. На підтвердження теплих стосунків, позивач у грудні 2014 року склав заповіт, згідно якого у разі своєї смерті заповів належне йому домогосподарство та земельну ділянку площею 2,15 га відповідачу. Але з 2020 року відносини відповідача із позивачем вкрай погіршилися. Позивач переселив відповідача проживати із будинку в сарай, у якому немає електроенергії, газу та води, де вона проживає на даний час. Житловий будинок, в якому знаходяться речі відповідача, позивач зачинив на замок та заборонив туди заходити. З того часу відповідач не користується житловим будинком позивача, доступу до нього немає. При цьому, ніяких перешкод позивачу у користуванні домогосподарством відповідач не чинить. Відповідач зазначає, що у спірному домогосподарстві проживає понад 24 роки. Усі свої кошти та сили вона вклала у облаштування домогосподарства позивача, який дав їй надію на те, що спірне майно буде належати їй після смерті позивача. Станом на сьогодні у неї немає іншого місця проживання, відсутні кошти на придбання житла. Рідних людей, які б змогли підтримати, матеріально допомогти відповідач теж не має. Відповідно, в разі виселення відповідач буде безхатченком. Відповідач стверджує, що є повноцінним членом сім`ї [PERSON] , оскільки вона не лише спільно довгий час проживала у родині позивача, але й вела із ним та його дружиною спільне господарство. Відповідач просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Акрітов К.К. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позові, просили їх задоволити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Чубенко Ж.А. проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, відповідач вказувала, що ніяких перешкод у користуванні власністю позивачу вона не чинить. Навпаки, позивач виселив її з будинку та зараз вона проживає у сараї без світла, газу та води. Вказувала, що тривалий час, більше 24 років вона фактично проживала у спірному будинку як повноцінний член сім`ї позивача. Іншого житла у неї немає, відсутні кошти на його придбання, в разі виселення вона буде безхатченком. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - відділу № 4 управління соціального захисту населення Лубенської РДА у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена про дату та час слухання справи. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у селі Попівка Лубенського району Полтавської області. Її рідна дочка проживає по-сусідству із [PERSON] , тому свідок досить часто буває біля господарства позивача. Свідок підтвердила, що [PERSON] дійсно проживає досить тривалий час у родині [PERSON] . Із розмов односельчан чула, що відносини між [PERSON] та [PERSON] не зовсім добрі, начебто [PERSON] ображає [PERSON] . Особисто не бачила, щоб [PERSON] била, штовхала або ж іншим чином ображала [PERSON] . Також свідок вказала, що зі слів односельчан знає, що [PERSON] та його покійна дружина відносилися до [PERSON] як до дочки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у місті Миргород Полтавської області, є племінницею позивача, який із жовтня 2020 року проживає у неї, вона здійснює за ним догляд. Свідок підтвердила той факт, що [PERSON] уже досить тривалий час, ще зі шкільних років проживає у будинку [PERSON] без реєстрації. [PERSON] разом із його покійною дружиною опікувалися [PERSON] , як за рідною дочкою, оскільки своїх дітей не мали: одягали, допомагали в навчанні, годували, давали їй кошти. Зараз [PERSON] переселена у господарську будівлю - сарай. Будинок позивач зачинив на замок. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає у селі Новоаврамівка Лубенського району Полтавської області, він є сусідом матері відповідача [PERSON] . Свідку відомо, що дочка [PERSON] - [PERSON] давно живе у родині покійної тітки у селі Попівка, вона приїзджає в гості до своєї матері, але постійно проживає у будинку [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що є рідною матір`ю [PERSON] . За домовленістю між нею та її нині покійною рідною сестрою і чоловіком сестри - [PERSON] , [PERSON] перейшла досить давно, ще в шкільні роки, жити в їхню родину. У сестри із [PERSON] своїх дітей не було. Тому всі разом вирішили, що [PERSON] буде проживати у [PERSON] , буде їм допомагати по господарству. Свідок зазначила, що [PERSON] вела спільне господарство із [PERSON] та його дружиною, готувала їсти, спільно обробляли город, пізніше доглядала за тіткою, а коли та померла - доглядала за [PERSON] . Свідок вважає, що свої обов`язки по догляду за [PERSON] [PERSON] виконувала добросовісно. В даний час [PERSON] виселив [PERSON] у сарай, де немає ні світла, ні газу, ні води. З жовтня 2020 року [PERSON] не проживає у будинку позивача, хоча там залишилися її речі та гроші. Ніяких перешкод [PERSON] у користуванні своєю власністю [PERSON] не чинить. Якщо її висилити, то у неї не буде де жити. Будинок [PERSON] постраждав від пожежі, а тому в ньому жилою є лише одна кімната, де проживає вона разом із меншою дочкою. Коштів на проведення ремонту у [PERSON] немає. Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідача та її представника, показання свідків, перевіривши доводи позову, відзиву на позов, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. За вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що починаючи з 1997 року відповідач [PERSON] фактично проживає у родині позивача - [PERSON] без реєстрації. Підставою для проживання була усна домовленість позивача [PERSON] , його нині покійної дружини [PERSON] та рідної матері відповідача [PERSON] , яка була рідною сестрою [PERSON] . [PERSON] проживала у родині позивача як дочка, оскільки власних дітей у позивача не було, вела спільно із [PERSON] та його дружиною господарство, мали взаємні права та обов`язки. Також встановлено, що [PERSON] понад 24 роки має постійне місце проживання саме в домогосподарстві [PERSON] , що розташований у [ADDRESS] . Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Таким чином, суд дійшов до висновку, що [PERSON] є повноправним членом сім`ї позивача [PERSON] . Питання виселення регулюється нормами Житлового кодексу УРСР. Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено судом відповідач проживає у будинку, що належить позивачу понад 24 роки. Верховний Суд у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) вказав, що «Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.» За змістом рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 428/3476/17. Держава має створювати умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, того щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи триваючі зв`язки відповідача із місцем проживання у [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що спірний будинок є житлом для відповідача [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому виселення її є невиправданим втручанням у її приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження пояснення позивача про те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні спірним майном, в тому числі шляхом застосування відносно позивача фізичного насилля. Так, судом встановлено, що на початку 2020 року позивач переселив відповідача із будинку в сарай, а будинок зачинив на замок, відповідач доступу до будинку не має. Позивач не заперечував того факту, що він має вільний доступ до будинку. Відповідно суд дійшов висновку, що позивач може в ньому проживати та користуватися ним. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. За таких підстав суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed