Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача з вимогою про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що вказаний житловий будинок було побудовано в 1962 році його бабою [PERSON] [INFO] померла його баба [PERSON], залишивши після смерті заповіт, яким все своє майно заповіла йому, [PERSON] Після смерті баби відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі й на вищевказане нерухоме майно. Оскільки правовстановлюючі документи на спірний будинок на ім'я його баби не видавалися, то нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом, у зв'язку із чим просив суд задовольнити його вимоги. У судове засідання представник позивача не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач - Цуренська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Проти задоволення позову не заперечують. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, з матеріалів справи вбачається, що [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Цуренської сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими спорудами який розташований [ADDRESS] зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1962 року. Судом встановлено, що вказаний житловий будинок у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації не зареєстрований. Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР 1922 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1961 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) і прийнятою відповідно до Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно з п.п.6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок в [ADDRESS] побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1962 року за [PERSON], то з того часу остання була власником цього житлового будинку. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Цуренської сільської ради [INFO] серії [NUMBER]. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина в т.ч. і на її житловий будинок з господарськими спорудами. Статтею 524 ЦК Української РСР (чинного на час виникнення правовідносин) передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] все своє майно яке належало їй на день смерті на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] згідно заповіту від 27.08.2001 року. Частинами 1 ст.548, ч.1, 2 ст.549 ЦК Української РСР передбачено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи померлої [PERSON] позивач вчасно прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном та 04.09.2008 року останнім було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом в частині прав на вклади, що зберігаються у філії ТВБВ №10025/047 Чернівецького обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», які належали померлій [PERSON], тобто спадкодавцю. Інших спадкоємців які б мали право на і обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. За постановою нотаріуса від 10.12.2013 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований [ADDRESS] з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. Таким чином, відповідно до встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується за сільською радою, а позивач вступивши у спадщину не може оформити на себе належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, то його вимоги в частині визнання за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами є обґрунтованими й підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.524, 548, 549 ЦК Української РСР,

Outcome: approved