Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що він, позивач, з 01.06.2012 року призначений на 0,5 посади лікаря - анестезіолога Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» відповідно до Наказу № 35-к від 01.06.2012 року. 21.11.2014 року ним подано до відділу кадрів заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України. Наказом Закладу № 478-к/тр від 21.11.2014 року його звільнено з посади лікаря-анестезіолога з 02.12.2014 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України. Після реєстрації його заяви про звільнення за власним бажанням я не вимагав розірвання трудового договору та продовжував виконання посадових обов'язків. Відповідно до частини 2 статті 38 КЗпП України, якщо працівник, що подав заяву про звільнення, після закінчення строку попередження про звільнення не полишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не має права звільнити його за поданою раніше заявою. Однак, не зважаючи на вищевикладене, відповідачем був виданий Наказ № 478-к від 21.11.2014, відповідно до якого його було звільнено з займаної ним посади з 02.12.2014 року, незважаючи на те, що наступного дня після спливу двотижневого терміну з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням він висловив бажання продовжувати роботу та не вимагав розірвання трудового договору. Однак був усунутий від виконання посадових обов'язків. Крім цього, всупереч нормам чинного законодавства, відповідач попередив його, що єдиним можливим способом продовження між ними трудових відносин є укладення цивільно-правового договору на виконання робіт (надання послуг). 02 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір цивільно-правовий договір на виконання робіт (надання послуг), який викликав у мене підозру. Оскільки не містив положення про оплату праці, а також жодних умов про порядок виконання робіт і строк дії даного договору. 01 січня 2014 року між ним та відповідачем було повторно укладено аналогічний укладено договір цивільно-правовий договір на виконання робіт (надання послуг). Звертає увагу, що протягом дії двох вищевказаних договорів він виконував ті ж посадові, що й до звільнення з посади лікаря- анестезіолога та працював за тим же графіком. Крім цього, між ним та відповідачем був укладений цивільно- правовий договір на виконання робіт (надання послуг) № 6 від 05 травня 2015 року, який було укладено на строк до 31 грудня 2015 року, за вищевказаним договором він продовжив фактичне виконання своїх посадових обов'язків. Але, не погодившись із незаконним звільненням та з тим, що фактичні трудові відносини продовжувались, однак не були оформлені в законному порядку шляхом укладання трудового договору, він, з метою захисту свого трудового права звернувся з письмовою заявою до Головного управління державної служби України з питань праці у Київській області щодо можливих порушень законодавства про працю у державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Листом головного Управління Держпраці у Київській області № 2/4.3- К-816 від 25.04.2016 р. встановлено, що в ході перевірки керівництвом державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» порушено вимоги статті 24 КЗпП України в частині не укладення трудового договору між ним та відповідачем, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За результатами перевірки головному лікарю державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» [PERSON] внесено припис та складено протокол про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, який направлено на розгляд суду. З метою досудового врегулювання ситуації він повторно направив звернення до Головного управління Держпраці у Київській області, і Листом № 2/4.4-К-730-753 від 14.02.2017 року був повідомлений, що припис, що винесений щодо порушення законодавства про працю державним закладом «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» не передбачає примусового поновлення порушених прав працівника і не визначає механізму його усунення. Однак, вищевказаним листом Головного управління Держпраці у Київській області його проінформували, що трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору підлягають безпосередньому розглядові у районним (міських) судах. Після цього він прийняв рішення звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права та поновлення його на посаді лікаря анестезіолога в державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико- реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» Отже відповідно до вищенаведених фактів, звертає увагу суду, що звільнення його з посади лікаря-анестезіолога є незаконним, а Наказ № 478-к/тр від 21.11.2014 року підлягає скасуванню з таких підстав: При попередженні його про подальше вивільнення з посади вищевказаних заходів, що передбачені чинним законодавством відповідачем проведено не було, отже попередження про можливе вивільнення від 27 жовтня 2014 року є незаконним та не може бути підставою для звільнення його з посади. Отже, після подання заяви про звільнення за власним бажанням позивач не наполягав на звільненні та продовжував виконувати посадові обов'язки, отже дія трудового договору між ним та відповідачем є продовженою на підставі ч. 2 ст. 38 КЗпП та усталеної судової практики вирішення аналогічних трудових спорів. А тому це є підставою для скасування Наказу від 21.11.2014 року № 478-к/тр та поновлення його на роботі. Головним управлінням Держпраці у Київській області встановлено порушення з боку керівництва Закладу в частині не укладення трудового договору, а саме встановлено, що цивільно-правовий договір № 6 має всі ознаки трудового договору, а саме, регламентує процес праці, передбачає підпорядкування працівника внутрішньому трудовому розпорядку роботодавця, а також за вищевказаним цивільно-правовим договором оплата здійснюється за сам процес праці, тобто за кожну годину чергування, що також є ознакою трудового договору, а не за результат виконаної роботи, що передбачається цивільно-правовим договором. Отже, вищезазначені факти говорять про те, що після фактичного звільнення позивача з посади лікаря-анестезіолога, його трудові відносини з відповідачем не припинились, а продовжувались на основі договору, який був визнаний трудовим контролюючим органом, а тому це є підставою для скасування Наказу від 21.11.2014 року № 478-к/тр та поновлення [PERSON] на роботі. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить скасувати Наказ Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України№478-к/тр «Про звільнення [PERSON] з посади лікаря - анестезіолога». Поновити його на посаді лікаря - анестезіолога в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Стягнути з Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2014 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач та його представник неодноразово уточнювали свої позовні вимоги та просили скасувати Наказ Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України№478-к/тр «Про звільнення [PERSON] з посади лікаря - анестезіолога». Поновити його на посаді лікаря - анестезіолога в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Стягнути з Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2014 року до дня поновлення на роботі (але не більше як за один рік) у сумі 71 678,75 (сімдесят одна тисяча шістсот сімдесят вісім гривень сімдесят п'ять коп.) Стягнути з Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, подав до суду письмові заперечення. Третя особа по справі Головне управління Держпраці у Київській області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання з проханням слухати справу без його участі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов не підлягаючим до задоволення по слідуючих підставах: Судом встановлено, що з 01.06.2012 року до 22.12.2013 року Позивач працював на посаді лікаря анестезіолога у Державному закладі «Центр реабілітації кардіохірургічних хворих МОЗ України». Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23.12.2013 року № 271-0 Державний заклад «Центр реабілітації кардіохірургічних хворих МОЗ України» реорганізовано шляхом приєднання до Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Позивач з 23.12.2013 року по 02.12.2014 року працював на посаді лікаря анестезіолога у Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр міністерства охорони здоров'я України». 21.11.2014 року Позивачем подана заява, якою останній просив звільнити його із займаної сади за власним бажанням з 02.12.2014 року. Заява про звільнення подана позивачем особисто до приймальні головного лікаря та зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції 21.11.2014 року за № 443. В цей же день, а саме 21.11.2014 року Відповідачем видано Наказ № 478 -к/тр від 21.11.2014 року про припинення трудового договору, яким звільнено Позивача [PERSON] з посади лікаря - анестезіолога 02.12.2014 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. 26.11.2014 року Позивач ознайомлений з Наказом №478-к/тр від 21.11.2014 року про припинення трудового договору 02.12.2014 року про що свідчить його особистий підпис на наказі. Позивачем не було подана до Відповідача зазначена заява про відкликання заяви про звільнення від 21.11.2014 року до закінчення строку попередження. 02.12.2014 року в останній день роботи, день звільнення Позивач отримав трудову книжку внесеним до неї записом про звільнення. Відповідачем проведено всі розрахунки по виплаті грошових коштів Позивачу. Отже, викладене свідчить про те що трудові відносини - дія трудового договору між Позивачем та Відповідачем були припинені 02.12.2014 року. При звільненні Позивача Відповідачем дотримані вимоги ст. 38 КЗпП України, підстави для скасування Наказу Відповідача №478-к/тр від 21.11.2014 року про припинення трудового договору 02.12.2014 року, поновлення Позивача на роботі, стягнення з відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.12.2014 року відсутні. Крім того, згідно наказу Відповідача від 27.10.2014 року № 101 «Про скорочення посад в штатному розписі» з метою приведення у відповідність до Ліцензійних умов вимог до медичного персоналу Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України», а саме відсутність дозволу на медичну практику за спеціальностями анестезіологія, психотерапія, лікувальна фізкультура, посада лікаря - анестезіолога на якій працював Позивач, скорочена. 27.10.2014 року Позивач був попереджений в письмовому вигляді в установлені законом строки про можливе вивільнення 27.12.2014 року із займаної посади згідно п.1 ст. 40КЗпП України про що свідчить його особистий підпис на попередженні від 27.10.2014 року. Ствердження Позивача про те, що попередження Відповідача від 27.10.2014 року про можливе вивільнення його із займаної посади, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням посади лікаря анестезіолога є незаконним та не може бути підставою для звільнення його з посади є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації що діє на підприємстві, в установі, організації. Позивач не був членом первинної профспілкової організації, яка утворена та діє в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Доказами цього факту є заява голови профкому Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України», заява від позивача про вступ до первинної профспілкової організації не подавалася, а також архівні відомості Відповідача про відрахування з заробітної плати Позивача за 2011- 2014 роки, в яких відомості про відрахування членських внесків до профспілки - відсутні. Ствердження позивача про те, що після фактичного звільнення його з посади лікаря - анестезіолога, його трудові відносини з Відповідачем не припинилися, а продовжувались на основі цивільно правового договору, який був визнаний трудовим контролюючим органом, а тому це є підставою для скасування Наказу №478-к/тр від 21.11.2014 року та поновлення Позивача на роботі є хибним. Рішення суду, яке набрало законної сили про визнання Цивільно - правового договору №6 на виконання робіт (надання) послуг від 05 травня 2015 року укладеного між Відповідачем та Позивачем трудовим договором не має. Відповідно до пункту 6.1 цього Договору дія Договору припинилася 31.12.2015 року. Крім того, при зверненні до суду з вимогами про скасування Наказу Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» № 478-к/тр від 21.11.2014 року «Про звільнення позивача з посади лікаря - анестезіолога. Позивачем були порушені вимоги ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня коли від дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про скасування Наказу Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України» № 478-к/тр від 21.11.2014 року «Про звільнення Позивача з посади лікаря анестезіолога» 07.03.2017 року, одночасно з вимогами про поновлення на роботі, витребувані довідки про заробітну плату за останні два місяці роботи та кількість відпрацьованих годин, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З Наказом про припинення трудового договору, яким звільнено Позивача [PERSON] з посади лікар - анестезіолог 02.12.2014 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України Позивач був ознайомлений 26.11.2014 року, про що свідчить його особистий підпис в наказі. Трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення Позивач отримав 02.12.2014року, в останній день роботи, день звільнення. Листом Головного Управління Держпраці у Київській області №2/4.3-К-816 від 25.04.2016 (арк.справи № 18-20) Позивача повідомлено про результати проведеної перевірки Відповідача, за зверненням Позивача від 16 березня 2016 року до Державної служби України з питань праці, щодо можливих порушень законодавства про працю в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико - реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров'я України». Цим листом Позивачу роз'яснено, що відповідно до норм пункту 6 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Також повідомлено, що відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Тобто позивача було проінформовано листом №2/4.3-к-816 від 25.04.2015 року який він отримав в травні 2015 року що трудові спори працівників підлягають безпосередньому розгляду у районних (міських) судах. Також, Позивач після звільнення 02.02.2014 року неодноразово звертався до Відповідача з заявами в яких зазначав про порушення його прав при звільненні, з проханням прийняття його на роботу на посаду лікаря анестезіолога (заяви від 18.03.15 р., 20.07.15р, 24.02.16р, 19.01.2017р.) Судом не здобуто доказів того, що позивач отримав моральні стражданням у зв'язку з незаконним звільненням з займаної посади, а тому в цій частині позовних вимог відмовлено. При таких обставинах суд відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного ст. 232, 233, 235 КЗпП,

Outcome: dismissed