Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 04.05.2018 року зареєстрований в реєстрі за номером 3184 таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивує тим, що 06.06.2018 року позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, згідно якої приватним виконавцем розглянуто заяву представника ПАТ «ПУМБ» про примусове виконання виконавчого напису №1384 виданий 04.05.2018 року про звернення стягнення з [PERSON] на користь ПБ «ПУМБ невиплачені в строк відповідно до умов кредитного договору від 13.05.2013 року та розрахунку заборгованості за договором грошових коштів та витрати за вчинення виконавчого напису на загальну суму 39\~114,39 грн. Зазначає, що кредитний договір викладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчувався. За таких обставин, виконавчий напис має бути визнаний таким, що не підлягає до виконання. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Третя особа в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно\~ст. 18 Цивільного кодексу України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналогічна вимога міститься і в\~ст. 87 Закону України «Про нотаріат», де зазначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат»\~та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Пункт 2 Переліку було доповнено\~Постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Як встановлено судом, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] виданий виконавчий напис від 04.05.2018 року зареєстрований в реєстрі за номером 3184 /а.с.5/. У виконавчому написі стягнення здійснюється за період з 17.04. 2017 року по 17.04.2018 року. Це ж підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 26252019141746 від 13.05.2013 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін визнано незаконною та нечинною\~Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~в частині, в тому числі п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості», та зобов'язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною\~Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»\~в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету\~Міністрів України\~№662\~від 26.11.2014\~року «Про\~внесення змін\~до переліку\~документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~провадиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Суд бере до уваги також положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Вказана постанова була оскаржена в касаційному порядку. Ухвалою від 06.03.2017 у справі №826/20084/14 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 та до закінчення касаційного розгляду зупинив її виконання. Суд звертає увагу, що касаційний розгляд справи було закінчено винесенням ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, яка згідно інформації ЄДРСР України була опублікована 13 листопада 2017 року, тобто на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису дія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 була відновлена. Відповідно до ч. 5\~ст. 124 Конституції України\~судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Таким чином, нотаріус в день вчинення виконавчого напису 04.05.2018 року керувався пунктом Переліку, який був незаконним та нечинним, отже нотаріус повинен був відмовити Банку у вчиненні виконавчого напису у відповідності до норм\~Закону України «Про нотаріат». Вказана постанова була оскаржена в касаційному порядку. Ухвалою від 06.03.2017 у справі №826/20084/14 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 та до закінчення касаційного розгляду зупинив її виконання. Ухвалою від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 Вищий адміністративний суд України касаційні скарги залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у даній справі - без змін. Ухвала набрала законної сили 01.11.2017 року. Крім того, суд бере до уваги мотиви, якими керувався Київський апеляційний адміністративний суд, приймаючи постанову від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, визнаючи нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». На переконання суду, оскаржуваною постановою, крім іншого, порушуються основоположні, конституційні права та свободи позивачів, зокрема статті 41\~Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Оскаржуваний акт створює протиправні можливості для сторони кредитора без належних, передбачених законом, на те підстави, протиправно позбавляти сторону позичальника його права власності на кошти та маймо, примушуючи останнього до тривалого і важкого процесу оскарження виконавчого напису, при цьому доки буде тривати оскарження, власність вже може бути безповоротно втрачена Крім того варто зазначити, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним. Разом з тим, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства. Таким чином, при винесенні 26 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України Постанови №662, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи. У постанові від 26 вересня 2018 року в справі № 320/10208/15 Верховний Суд прийшов до правового висновку, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей\~30,\~34,\~35 ЦПК України, 2004 року, не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. У пункті 26\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису відповідачем ПАТ «ПУМБ» було порушено право позивача, передбачене статею 41\~Конституції України стосовно того, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Окрім того цим самим було не забезпечено справедливий баланс інтересами позивача та суспільства, що не відповідає нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод . Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1\~ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: approved