Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому після подання заяви про зменшення позовних вимог просив суд: визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір №1907 від 31 травня 2011 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», щодо квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис від 31.05.2011 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна квартири [ADDRESS], здійснений на підставі іпотечного договору №1907 від 31 травня 2011 року укладеного між [PERSON] та Публічним Акціонерним товариством «Банк Кіпру», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]; виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна квартири [ADDRESS], здійснений на підставі іпотечного договору №1907 від 31 травня 2011 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.05.2011 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Кіпру» укладено договір іпотеки №1907, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно договору [PERSON], як майновий поручитель, передала квартиру [ADDRESS] в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» в рахунок забезпечення зобовязань [PERSON] за кредитним договором, від 31.05.2011 року. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22.01.2014 року, яке після неодноразового перегляду, залишене в силі Постановою Верховного суду України від 30.03.2016 року, серед іншого скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано право власності на вказану квартиру за [PERSON]. Покликаючись на вказане рішення суду, обставини встановлені ним та вимоги ч.1 ст.203, ч.1,3 ст.215, ст.216, ст.236 ЦК України, а тому просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві та до заяви про зменшення позовних вимог. Відповідачі та треті особи у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечив представник позивача Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та їх заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що уточнений позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], ПП «Сади Семіраміди» продало, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (реєстраційний №1647). У відповідності з договором іпотеки №1907 від 31.05.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського управління юстиції [PERSON], укладеним між ПАТ «Банк Кіпру» та [PERSON], остання, як майновий поручитель передала в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» квартиру [ADDRESS] в рахунок забезпечення зобовязань [PERSON] за кредитним договором від 31.05.2011 року. Рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі №2-3429/11 від 22.01.2014 року, залишеним в силі Постановою Верховного суду України від 30.05.2016 року, скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (абз. 4 резолютивної частини рішення) та визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (абз. 6). Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215 , ч.1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, іпотекодавець [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] неправомірно, оскільки таке рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі №2-3429/11 від 22.01.2014 року, залишеним в силі Постановою Верховного суду України від 30.05.2016 року скасоване, а право власності на спірне майно визнано за позивачем [PERSON] За наведених обставин суд вважає, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру неправомірно, а відтак не мала правових підстав для передачі його в іпотеку, оскільки із скасуванням права власності, втрачаються ті правові наслідки, які з цього випливають. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволити позов в повному обсязі. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 81,20 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви.

Outcome: approved