Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачка є власником квартири [ADDRESS] і споживачем послуг з утримання будинку. У зв'язку з тим, що остання тривалий час не сплачує послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території утворилась заборгованість за період з 01.01.2007 року по 31.07.2015 року в сумі 5125,53 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 29.12.2014 року скасовано судовий наказ №2н/263/81/2014 від 04.12.2014 року про стягнення відповідачки сум заборгованості. У зв'язку з вищенаведеним, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість в сумі 5125,53 грн., інфляційні витрати в розмірі 11209,96, три відсотки річних у розмірі 1320,28 грн. та судовий збір. Збільшивши позовні вимоги, представник позивача просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за період з 01.11.2005 року по 30.11.2015 року в сумі 5180,57 грн., інфляційні витрати в розмірі 14046,26 грн., три відсотки річних у розмірі 1567,80 грн. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що послуги не надаються у повному обсязі, при цьому підтвердила, що проводиться прибирання сходин та придбудинкової території, у 2007 р. проводився капремонт інженерних технічних мереж, проводиться опресовка трубопроводу, облаштовано дитячий майданчик, проте їй не було замінено стояки у квартирі, внаслідок чого вона змушена була витрачати власні кошти на їх заміну. Просила суд також застосувати строк позовної давності. У судові засідання 14.01.2016 р. та 08.02.2016 р. відповідачка не з'явилася, документів на підтвердження поважності причин своєї неявки суду не надала. Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом. Згідно із статтею 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, допитавши сторони, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку [NUMBER] [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] (а.с.6) та є власником квартири на підставі свідоцтва про право власності від 26.10.2004 р. (52-54). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29 грудня 2014 року скасовано судовий наказ, виданий 04.12.2014 р. за заявою ЖКП «Жилкомплекс» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (а.с.20). Відповідно до рахунків з 01.01.2007 року по 30.11.2015 року заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у [PERSON] складає 5180,57 грн. (а.с.7-15,58). Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Згідно зі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру, зобов'язані забезпечувати його утримання, проводити за свій рахунок поточний капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Відповідно до ст. 162 ЖК України, п. 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року (в редакції постанови КМУ №45 від 24.01.2006 року), власник та наймач (орендар) квартири - зобов'язаний, у тому числі: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Вказані норми матеріального права встановлюють презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Пунктом 17 «Правил користування приміщеннями житлових будинків i прибудинковими територіями» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування i ремонт будинку. Платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами i орендарями вносяться щомісячно, не пізніше 10 числа наступного місяця, однак такі платежі відповідач не вносить, чим не виконує свої зобов'язання та порушує права позивача. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. В силу зазначеного Закону балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання майна, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді» № 60 від 25.04.2005 року органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці житлово-комунальних послуг, якими можуть бути суб'єкти господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг, та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; надавати в установленому законом порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньо будинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та /або законодавством; сплачувати споживачу компенсацію за перевищення встановлених термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт у розмірі, визначеному договором або законодавством; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв'язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт; своєчасно за власний рахунок проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини. Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п.1); на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п.4); на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством (п.5); на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.6). У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що вона належним чином зверталася до позивача з актами-претензіями відповідно до приписів ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», заявами про усунення недоліків у наданих послугах, про зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі за кожен місяць, коли на її думку позивач не надавав послуги чи надавав їх неякісно. Що стосується доводів відповідачки про те, що вона самостійно виконала заміну стояків водопостачання і каналізації, внаслідок чого ці витрати слід відрахувати, то як вбачається з відповіді Управління ЖКГ Департаменту розвитку житлово-комунальної інфраструктури у 2012 р. ЖКП «Жилкомплекс» по програмі 50х50 були виконані роботи по заміні стояків водопостачання і і каналізації, доступ до виконання робіт у квартирі відповідачки наданий не був, заміна проведена самостійно (а.с.69). З матеріалів справи вбачається, що будинок [ADDRESS] відноситься до ІІІ типу, внаслідок чого повинен застосовуватися тариф на послуги з утримання житла в розмірі 1,70 грн. за 1 кв.м загальної площі квартири. Як вбачається зі звітів про фактичні затрати на утримання будинку [ADDRESS] ЖКП «Жилкомплекс» понесло витрати на утримання зазначеного будинку, проте ці витрати є значно меншими, ніж встановлено тарифом. Так за 2011 рік за фактичними затратами мав нараховуватися тариф 1,37 грн./кв.м, за 2012 рік за фактичними затратами мав нараховуватися тариф 1,36 грн./кв.м, за 2013 рік за фактичними затратами мав нараховуватися тариф 1,35 грн./кв.м, за 2014 рік за фактичними затратами мав нараховуватися тариф 1,04 грн./кв.м, за 2015 рік за фактичними затратами мав нараховуватися тариф 1,63 грн./кв.м. Таким чином, суд вважає що відповідачка дійсно має заборгованість перед позивачем по оплаті послуг з утримання будинку і прибудинкової території, тобто не виконує покладені на неї обов'язки в повному обсязі. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч.3 ст.118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у ч.1 ст.96 ЦПК України, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. Отже, існування спеціального порядку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за комунальні послуги лише у формі заяви про видачу судового наказу, не забезпечувало ЖКП «Жилкомплекс» можливості захистити свої права в інший спосіб, тобто подати позовну заяву, минаючи етап звернення до суду з заявою про видачу судового наказу. І лише після скасування цього наказу судом 29.12.2014 р. за заявою боржника у позивача виникла процесуальна можливість звернутися із позовом. У даному випадку перебіг позовної давності був перерваний 02 листопада 2014 року поданням ЖКП «Жилкомплекс» заяви про видачу судового наказу та почався заново після скасування 29.12.2014 року судового наказу від 04.12.2014 року за заявою відповідачки. Сума заборгованості розрахована позивачем починаючи з 01.01.2007 р. Згідно зі ст.267 ЦК України закінчення строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові, про що суду заявлено відповідачем. У зв'язку з цим суд вважає, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідачки заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку і прибудинкової території за період з 02.11.2011 р. по 30.11.2015 р. в межах трирічного строку позовної давності. Обраховуючи суму заборгованості в межах строку позовної давності, суд бере до уваги зміни у тарифі за 2011-2015 р.р., які встановлені судом на підставі звітів про фактичні затрати на утримання будинку, а також враховує, що відповідачка сплачувала за послуги не в повному обсязі, при цьому деякі місяці вона вносила менші суми, а у деякі більші, ніж передбачено тарифом. Загальна площа квартири відповідачки за особовим рахунком складає 52,21 кв.м (а.с.6). Таким чином, за період з 02.11.2011 р. по 31.12.2011 року за тарифом 1,37 грн./кв.м місячна плата має складати 71,53 грн., сплачено фактично 80 грн., а тому заборгованість складає 63,06 грн. (1,37 грн. х 52,21 кв.м=71,53 грн. х 2 міс.=143,06 грн. - 80 грн. оплати = 63,06 грн.). За період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 року за тарифом 1,36 грн./кв.м місячна плата має складати 71 грн., сплачено фактично 400 грн., а тому заборгованість складає 452,06 грн. (1,36 грн. х 52,21 кв.м=71 грн. х 12 міс.=852,06 грн. - 400 грн. оплати = 452,06 грн.). За період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 року за тарифом 1,35 грн./кв.м місячна плата має складати 70,48 грн., сплачено фактично 600 грн., а тому заборгованість складає 245,76 грн. (1,35 грн. х 52,21 кв.м=70,48 грн. х 12 міс.=845,76 грн. - 600 грн. оплати = 245,76 грн.). За період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 року за тарифом 1,04 грн./кв.м місячна плата має складати 54,30 грн., сплачено фактично 568,76 грн., а тому заборгованість складає 82,84 грн. (1,04 грн. х 52,21 кв.м=54,30 грн. х 12 міс.=651,60 грн. - 568,76 грн. оплати = 82,84 грн.). За період з 01.01.2015 р. по 30.11.2015 року за тарифом 1,63 грн./кв.м місячна плата має складати 85,10 грн., сплачено фактично 500 грн., а тому заборгованість складає 436,10 грн. (1,63 грн. х 52,21 кв.м=85,10 грн. х 11 міс.=936,10 грн. - 500 грн. оплати = 436,10 грн.). Загалом заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку і прибудинкової території за період з 02.11.2011 р. по 30.11.2015 р. в межах трирічного строку позовної давності складає 1279,82 грн. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Судом встановлено, що прострочена сума становить 1279,82 грн., а тому 3 % річних від простроченої суми складає 1279,82 грн. х 3%= 38,39 / 365 днів=0,105 х 1490 днів прострочення (період з 02.11.2011 р. по 30.11.2015 р.) = 156 грн.45 коп., що підлягають стягненню з відповідачки. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції суд також бере до уваги, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Таким чином, інфляційні втрати за період з 02.11.2011 року по 30.11.2015 року відповідно до суми боргу в розмірі 1279,82 грн. складають в сумі 1 008,06 грн. та підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачки слід стягнути за користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial