Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~ позивач звернувся до суду із позовними вимогами до відповідачів про скасування рішення 8 сесії 5 демократичного скликання Верховинської селищної ради від 27.04.2007 в частині затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та її безоплатної передачі у приватну власність громадянину [PERSON] ; визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності серія ЯД №810248, виданого 17 серпня 2007 року, на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер 2620855100:02:001:0017, для індивідуального житлового будівництва. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.12.2003 ТОВ «Люна» на підставі договору купівлі-продажу придбало в ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» склад паливно-мастильних матеріалів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 153,7 кв.м. ТОВ «Люна» 19.11.2019 звернулося до Верховинської селищної ради із заявою про надання земельної ділянки, орієнтовною площею 0,15 га., для обслуговування нежитлової будівлі, складу паливно-мастильних матеріалів. При цьому, заява була мотивована тим, що на такій земельній ділянці знаходиться склад паливно-мастильних матеріалів. Однак, рішенням від 04.12.2019, Верховинською селищною радою було відмовлено у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться у приватній власності. Пізніше, ними було встановлено, що власником такої земельної ділянки являється відповідач [PERSON] , якому оспорюваним рішенням, Верховинською селищною радою погоджено проект землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано її безоплатно у приватну власність. На дану земельну ділянку відповідачем виготовлено державний акт серія ЯД №810248 та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2620855100:02:001:0017. Оскільки, згідно з ч.1 ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, а тому передача спірної земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] є незаконним та порушує права власності ТОВ «Люна» на належне йому нежитлове приміщення. Просить позов задовольнити. Ухвалою Верховинського районного суду від 24.11.2020, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи розпочато за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу надання відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] , 07.12.2020 надав відзив на позовну заяву, яким заперечив позовні вимоги. Зокрема, зазначає, що ним набуто у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2620855100:02:001:0017. Так, зокрема, 29.11.2004 ним було укладено з СП ТзОВ «Тагнікс Гольц Україна», яке входило до складу ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» договір купівлі-продажу будинку матеріального складу, загальною площею 110 кв.м. Однак, перед укладенням договору, ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» звернулося до Верховинської селищної ради з проханням вилучити земельну ділянку, площею 0,24 га з території автоколони Верховинської лісової компанії по [ADDRESS] та передати її йому. В подальшому ним виготовлено проект землеустрою на таку земельну ділянку, який затверджено оспорюваним рішенням та 17.08.2007 виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, в правовстановлюючих документах на таку земельну ділянку, даних про належний ТОВ «Люна» склад паливно-мастильних матеріалів, не внесено, а тому ним жодним чином не порушується право власності позивача на належне останньому майно. Також, вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки з позовом він звернувся лише 19.10.2020, в той час, як право власності на земельну ділянку ним зареєстровано 17.08.2007. Просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Ухвалою суду від 28.12.2020 замінено відповідача у справі Відділ у Верховинському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на належного, а саме Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, а також витребувано докази по справі. Відповідач у справі Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області надав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає про те, що Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області не є належним відповідачем у справі, оскільки внаслідок набрання чинності 01.01.2013 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 та Порядку ведення Державного земельного кадастру, посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів. На момент реєстрації оскаржуваного державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] , реєстрація правовстановлюючих документів на земельну ділянку здійснювалася Центром державного земельного кадастру, а не Держгеокадастром чи його територіальними органами. А тому просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 17.02.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем по справі [PERSON] 01.04.2021 подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Ухвалою суду від 13.05.2021 призначено по справі інженерно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Худаку М.Я., провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. На підставі ухвали суду від 31.08.2021 поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 01.04.2021 суду пояснив, що 12.12.2003 ТОВ «Люна» набуто у власність склад паливно-мастильних матеріалів за адресою [ADDRESS] , на який виготовлено технічний паспорт та здійснено реєстрацію права власності в Коломийському МБТІ. 09.10.2019 ТОВ «Люна» звернулося до Верховинської селищної ради із заявою про надання у оренду земельної ділянки площею 0,1500 га на якій розміщений склад паливно-мастильних матеріалів, для його обслуговування. Однак рішенням від 04.12.2019 у задоволенні заяви відмовлено, оскільки така земельна ділянка знаходиться у приватній власності. Пізніше ними було з`ясовано, що власником такої земельної ділянки являється [PERSON] . Крім того, ними також встановлено, що [PERSON] являється власником нежитлового приміщення, яке розташоване неподалік склад паливно-мастильних матеріалів. В останнє судове засідання 21.09.2021 представник позивача [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав заяву якою позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові, просить його задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів. В судовому засіданні 01.04.2021 представник відповідача [PERSON] , [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку у порядку встановленому законом. При цьому, така земельна ділянка була вилучена у попереднього власника та передана йому, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Крім того вважає, що до позовних вимог позивача слід застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в позові з цих підстав, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку ним виготовлено 17.08.2007, а позивач звернувся з позовом до суду 19.11.2020. В останнє судове засідання 21.09.2021 відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися повторно, про розгляд справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не подавав. Представник відповідача, [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його зайнятістю в кримінальному провадженні в іншому суді. Однак, як вбачається з матеріалів справи, справа перебуває на розгляді в суді з 24.11.2020, підготовче засідання в справі закрито 17.02.2021. Під час розгляду справи по суті, судом заслухано пояснення та доводи усіх учасників судового розгляду, досліджено усі наявні в матеріалах справи докази та вирішено усі клопотання сторін. Після поновлення провадження у справі 31.08.2021, в судове засідання призначене на 10.09.2021 відповідач та його представник не з`явилися не повідомивши про причини неявки. У день проведення судового засідання відповідач [PERSON] подав клопотання про надання можливості ознайомитися з висновком експертизи, однак в подальшому в судове засідання не з`явився без поважних причин, як і не забезпечив явку свого представника. У зв`язку із першою неявкою, після проведення експертизи, відповідача та його представника, як учасників справи, що не повідомили про причини своєї неявки, суд відклав розгляд справи на 21.09.2021, про що як відповідач, так і його представник були повідомлені завчасно 17.09.2021 та 14.09.2021 відповідно. Проте в наступне засідання відповідач не з`явився повторно, причин своєї неявки суду не повідомив. Його представник подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з призначенням в іншому суді за його участі кримінального провадження. Проте доказів поважності неявки, а саме письмових документів про участь в конкретному провадженні та призначення цього кримінального провадження до розгляду у Косівському районному суді 21.09.2021 о 14.30 год. суду не надав. За таких обставин суд позбавлений можливості визнати причини неявки представника відповідача поважними. Більш того, слід зауважити, що у випадку неявки одного представника, відповідач був не позбавлений можливості з`явитися особисто або забезпечити явку іншого представника. Водночас, у відповідності до вимог п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, встановлено обов`язок суду розглянути справу у випадку повторної неявки належно повідомленого учасника справи у судове засідання, незалежно від причин такої неявки. За таких обставин, оскільки належно повідомлені відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно без поважних причин, заяв про\~розгляд справи\~у їх\~відсутності до\~суду не\~подавали, в той же час враховуючи процесуальний обов`язок суду розглянути справу у випадку повторної неявки учасника справи, не залежно від причин такої неявки, суд з метою недопущення подальшого безпідставного затягування розгляду справи, вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності відповідача, його представника. Представник відповідача Верховинської селищної ради Джоголюк І.В. в судовому засіданні 13.05.2021 суду пояснив, що дійсно оспорюваним рішенням Верховинською селищною радою відповідачу [PERSON] погоджено проект землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано йому безоплатно у приватну власність. В той же час, вважає, що таким рішенням порушується право власності позивача, оскільки на земельній ділянці знаходяться дві будівлі, одна з яких належить позивачу. В останнє судове засідання Верховинська селищна рада явку свого представника не забезпечила, представник відповідача Верховинської селищної ради, Джоголюк І.В. подав заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні позовних вимог покладається на розсуд суду. А тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у його відсутності. Відповідачем, Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області, явку свого представника в судове засідання 21.09.2021 не забезпечено. Попередньо, 01.02.2021 представником відповідача Гаврищук Н. у відзиві на позов, зазначено про розгляд справи без участі представника. А тому, при вирішенні позовних вимог, суд враховує викладені у відзиві на позов доводи та вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2003, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П. (а.с.8), ТОВ «Люна» придбало у ТОВ Спільне Українське-Швейцарське підприємство «Верховинська лісова компанія ЛТД» склад паливно-мастильних матеріалів (склад ПММ) під номером [ADDRESS] , загальною площею 153,7 кв.м. Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3765998 від 04.06.2004 (а.с.9) 29.03.2004 прийнято рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «Люна» на склад ПММ за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з технічного паспорту на виробничий будинок, склад за адресою [ADDRESS] (а.с.10-11), такий складається з складу, позначеного на плані під літерою «А», загальною площею 153,7 м.кв. Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.82 ЗК України юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу від 12.12.2003) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно з ст.120 ЗК України (в редакції станом на час укладення договору купівлі-продажу від 12.12.2003) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 по справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що ТОВ «Люна» на законних підставах набуло у власність склад паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому до нього у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України переходить право користування на земельну ділянку на якій такий розташований. Однак, судом встановлено, зокрема з Висновку експерта за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи №27/08/21 від 27.08.2021 (а.с.149-156), що склад паливно-мастильних матеріалів, площею 153,7 м.кв., розмірами 26,1х6,07 м., що належить ТОВ «Люна» на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2003, розташований в межах земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер 2620855100:02:001:0017, що перебуває у власності [PERSON] . Площа накладення становить 177 кв.м. \~ \~ \~ \~Дійсно, як вбачається з архівного витягу з протоколу восьмої сесії п`ятого демократичного скликання Верховинської селищної ради від 27.04.2007 (а.с.16), [PERSON] затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 0,31 га за адресою [ADDRESS] в тому числі 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства. Передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,31 га за адресою [ADDRESS] в тому числі 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,16 га для ведення особистого селянського господарства. \~ \~ \~ \~Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД №810248 виданого 17 серпня 2007 року на підставі рішення Верховинської селищної ради 8 сесія 5 скликання від 27.04.2007 (а.с.74), [PERSON] являється власником земельної ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер 2620855100:02:001:0017, для індивідуального житлового будівництва. Відповідно ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності та видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13). Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Враховуючи вищенаведене, оцінивши та дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з переходом до ТОВ «Люна» права власності на складу паливно-мастильних матеріалів (склад ПММ) під номером [ADDRESS] , до нього, в силу вимог ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України, переходить і право користування на земельну ділянку, на якій розміщений такий склад. Однак, враховуючи, що така земельна ділянка рішенням органу місцевого самоврядування Верховинської селищної ради передана у власність відповідача [PERSON] , який в подальшому на підставі цього рішення виготовив Державний акт на право власності на таку земельну ділянку, що порушує законні права ТОВ «Люна», а тому таке рішення та виданий на підставі нього державний акт є незаконними та підлягають скасуванню. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині його заявлення до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, оскільки позивачем не зазначено обставин порушення останнім їхніх прав та не наведено нормативного обґрунтування протиправності дій відповідача. А тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу позовної давності, передбачених ст.267 ЦК України, суд зазначає наступне. Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. У відповідності до ч.1,6 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, про оскаржуване рішення 8 сесії 5 демократичного скликання Верховинської селищної ради від 27.04.2007 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №810248 від 17.08.2007, позивачу стало відомо 02.06.2020, що вбачається з представленого позивачем Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. До суду із позовом позивач звернувся 19.11.2020, що підтверджується штемпелем про прийняття вхідної кореспонденції судом на позовній заяві. Таким чином, з наведеного вбачається, що позов пред`явлено позивачем у межах встановленого законодавством трирічного строку на звернення до суду. А тому, враховуючи, що судом встановлено факт порушення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду в межах строку на звернення до суду за захистом свого права, а тому підстав для застосування до позову наслідків спливу позовної давності у суду немає. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, слід стягнути в рівних частинах з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 2102 гривень 00 копійок.

Outcome: partial