Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення солідарно за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий 2018 року на загальну суму 21000 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року стягнуто з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на його користь заборгованість за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року в розмірі 45 972,25 грн. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року рішення залишено без змін. Щодо відповідачів відкрито виконавчі провадження про стягнення коштів за рішенням суду, але відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і кошти йому не повертають. А тому вважає, що у відповідності до п.4.3 договору №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року у зв`язку з виникненням заборгованості в погашенні кредиту та процентів за користування кредитом, відповідачі зобов`язані сплатити йому додаткові проценти за користування кредитними коштами в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тому звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Ухвалою від 19.04.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. З врахуванням наведеного, вважаю за можливе здійснити розгляд справи у відсутності позивача на підставі наявних доказів. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили, відзив на позов не надіслали. Тому суд вважає, що у відповідності до ст.280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідачів, постановивши заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року в розмірі 45972,25 грн. (а.с.5-6). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року залишено без змін (а.с.7-8), оскільки встановлено, що згідно договору про відступлення права вимоги, укладеного між КС «Либідь» і [PERSON] 29.03.2013 року, до останнього перейшло право вимоги за договором кредиту №22/2008 ЛФ від 04.04.2008 року, укладеним між КС «Либідь» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів. Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові №6-2739цс15 від 21 вересня 2016 року у справі за позовом ПАТ «ПриватБанк» до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. У справі, яка переглядалася Верховним Судом України, Верховний Суд України виходив з того, що відповідно до статті 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення пункту 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим пунктом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга до статті 1054 ЦК). Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки за договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК передбачено, що кредитор має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк і в порядку, які встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передачі позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, яка займалася, на його банківський рахунок. Відповідно до п.4.3 договору №22/2008 ЛФ кредиту від 04.04.2008 року у разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів від обумовленої дати сплати наведеної в п.5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку за кожний день користування кредитом. Зважаючи на те, що рішення суду від 07.10.2014 року відповідачами не виконано та від виконання такого останні в добровільному порядку ухиляються, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав у вигляді стягнення відсотків за невиконання умов договору кредиту за відповідний період є правильним, оскільки не суперечить умовам договору та положенням законодавства. Як вбачається із зазначеного в позові розрахунку, додаткові проценти за користування кредитом по договору №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2018 року становить: за лютий 2018 року - 10500 грн. Вказані розрахунки відповідачі не заперечили та не спростували. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є підставними, а тому позов слід задоволити. Задовольняючи позов, з врахуванням звільнення позивача у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України та п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору ,у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача в рівних частках слід стягнути судові витрати - судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved