Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом,відповідно до якого зазначив,що згідно наказу №437-к від 26.12.2013 року він був призначений на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного Університету ДПС України та працював на зазначеній посаді до 06 червня 2016 року. Згідно наказу № 121 -к від 06.06.2016 року «про звільнення з посади та органів податкової міліції» та наказу № 128-к від 11.07.2016 року про внесення змін до наказу № 121 -к про звільнення [PERSON], його взагалі звільнили з роботи в . Вважає даний наказ про звільнення його з роботи незаконним та таким,що підлягає скасуванню. Він на час звільнення (06.06.2016 року) мав статус людини з інвалідністю II групи. Його практичний досвіт служби в оперативних підрозділах податкової міліції та закріплення його здобувачем кандидата економічних наук до кафедри міжнародної економіки НУ ДПС України з 2014 року, і єдиного хто з факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції УДФС України, на протязі 2015 та 2016 років отримав сертифікат з підвищення кваліфікації в Європейських ВУЗах з економіки, юриспруденції, освіті та науки. За рішеннями судів він сплачує на користь своїх неповнолітніх дітей аліменти: за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2006 р. сплачує аліменти на користь доньки Марії [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у розмірі 50% від усіх видів заробітку; а їх мама - [PERSON], останні 7 років не працює. За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2008 р. сплачує аліменти на користь свого сина [PERSON] 25.06.2006 р./н у розмірі 17 % від усіх видів заробітку. В результаті описаних неправомірних дій та бездіяльності посадових осіб відповідача він сильно нервувався. В університеті ДФС України є достатньо інформації відносно нього - Свідоцтва про хворобу № 156/Зв від 11 березня 2016 року та виписки з акту огляду медико-соціальною комісії АВ №0451684 від 18.05.2016 року, де зазначено, що він., є працездатною людиною з інвалідністю II групи. Просить також звернути увагу на його рапорт від 30 квітня 2015 року з резолюцією В.о. ректора [PERSON] Рапорт від 16.05.2016 року (вх. № К-36/01-18 від 16.05.2016 року в університету ДФС України ). Рапорт від 22.03.2016 року на підставі якого зробили Наказ від 06.06.2016 р. № 121-к, про його звільнення, дійсно був написаний ним, але 12.03.2016 року в кабінеті відділу кадрів факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції університету ДФС України під диктовку як необхідна вимога при наданні йому належної чергової відпустки за період 01.01.2015 по 31.12.2015 рік. Наміру звільнятись з роботи він не мав, тому зробив умисно помилки і попросив працівників відділу кадрів викинути його до смітнику, але і в цьому рапорті він не просив звільняти з університету ДФС України, тому здивувався з Наказу №37-в від 14.03.2016 року університеті ДФС України за підписом В.о. ректора [PERSON] В Наказі університету ДФС України від 06.06.2016 р. № 121-к, та Наказу № 128-к від 11.07. 2016 року про його звільнення, посилаються саме на «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української PCP, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 29 липня 1991 року». Факт встановлення працівникові групи інвалідності не може бути підставою для його звільнення з ініціативи роботодавця за п. 2 частини першої ст. 40 КЗпП України оскільки звільнення працівників з мотивів інвалідності заборонене законом. Вирішення питання про умови подальшої роботи інваліда або про його звільнення залежить від висновків МСЕК про характер та умови праці інваліда, які зазначаються на зворотному боці довідки до акту огляду МСЕК про встановлення групи інвалідності (форма № 157-l/о, затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 19.05.03 № 224). Час, протягом якого працівникові шукатимуть підходящу роботу та протягом якого працівник не виконуватиме жодних трудових обовязків, роботодавець може визнати як час простою не з вини працівника та оплатити у розмірі не менше двох третин посадового окладу чи тарифної ставки відповідно до статті 113 КЗпП. Якщо відповідно до медичного висновку працівника за станом здоровя тимчасово або без обмеження строку необхідно перевести на легшу роботу, роботодавець повинен це зробити в обовязковому порядку (ст. 170 КЗпП). Крім того він є членом профспілкової організації, що функціонує в університеті, тому керівництво підписуючи наказ про звільнення Людини з інвалідністю обов'язково має письмово звернутися до профспілки, щоб отримати попередню згоду на звільнення (ст. 43 КзпП), а в його випадку керівництво університету ДФС України не зверталось до профкому взагалі. Крім того, у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи. Ця норма поширюється на працівників, які отримали інвалідність унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV. У нього є індивідуальна реабілітаційна програма інваліда, тому керівництво університету ДФС України зобовязана здійснити трудову реабілітацію інваліда. Тобто згідно зі статтею 172 КЗпП роботодавець зобовязаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інваліда відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, встановити на прохання інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Зазначене унеможливлює звільнення працівника-інваліда за пунктом 2 статті 40 КЗпП Працевлаштування інвалідів - це не бажання, а обовязок роботодавців, (ст. 172 КЗпПУ, ст. 18 Закону № 875, ст. 12 Закону № 2694). Крім цього, у передбачених законодавством випадках роботодавець повинен організувати навчання та перекваліфікацію працюючого інваліда відповідно до медичних рекомендацій стосовно його інвалідності. А стаття 19 Закону № 875 встановлює вимоги до підприємств самостійно здійснювати працевлаштування інвалідів на створені для них у необхідній кількості робочі місця згідно зі встановленим нормативом чисельності. Керівництво університету ДФС України зобовязана було зарахувати його як людину з інвалідністю II групи до номінальної чисельності працюючих інвалідів, про що повідомляє місцевому органу соціального захисту інвалідів. 05.07.2016 року ним був написаний рапорт до ректора університету ДФС України [PERSON] (зареєстрований вх. № К-61/01-18), про скасування наказу № 121-к від 06.06.2016 р. «про звільнення [PERSON]В.» У звязку із вищеописаними протиправними діями посадових осіб відповідача йому була спричинена також і моральна шкода, яка полягає в приниженні його честі, гідності та ділової репутації, оскільки на протязі тривалого часу він звертався до ректора університету ДФСУ [PERSON] Але не зважаючи, що він є ректор і очолює Державний ВУЗ у нього немає графіка часів особистого прийому громадян. Він був змушений очікувати біля кабінету ректора, його колеги бачили такі дії та знали про описану ситуацію, бачили його пригніченим, а тому часто насміхалися з нього деякі відверто глузували та кепкували з його безпорадності, а ще секретарка ректора викликала співробітників відділу режиму та його силоміць виводили з приміщення Університету. Після звернення до Державної фіскальної служби України 27 вересня 2016 року його прийняв ректор університету ДФСУ [PERSON] разом з начальником відділу кадрів університету і повідомив, що проведе перевірку викладених фактів про що письмово повідомлять. Не отримавши відповідь він повторно звернувся до ректора університету Державної фіскальної служби України [PERSON] (зареєстрований вх. № К-135/01-18 від 22.11.2016 року, а відповідь він отримав в кінці грудня 2016 року. Відносно пропуску строків звернення до суду то просить поновити строки, поскільки в жовтні-листопаді він проходив військово-лікарську комісію, та двічі проходив медичну комісію в поліклініці Голосіївського району міста Києва і був направлений на комісію до головного МСЕК в місті Києві. В грудні 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в міський лікарні м. Києва. Позивач просить визнати незаконним та скасувати Наказ від 06.06.2016 р. № 121-к, про його звільнення і поновити його [PERSON] на роботі в університеті ДФС України. Стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 32197,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 21 774 гривень. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову,просить у позові відмовити,поскільки позивач сам написав заяву на звільнення. Суд,заслухавши пояснення сторін,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу». Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини». У судовому засіданні було встановлено,що з грудня 2013 р. згідно наказу Національного Університету Державної податкової служби України він був прийнятий на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції та працював на зазначеній посаді до 06 червня 2016 року. Наказом від 06.06.2016 р. № 121-к позивача було звільнено з роботи. Позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ від 06.06.2016 р. № 121-к, про його звільнення і поновити його [PERSON] на роботі в університеті ДФС України. Як вбачається зі змісту наказу № 121-к від 06.06.2016 р,позивач підполковник податкової міліції старший інспектор групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного Університету Державної податкової служби України [PERSON] був звільнений з посади та органів податкової міліції у відставку за п 65 підпунктом «б»(через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ,затвердженого постановою КМУ 29.07.1991р №114.Підставою для винесення вказаного наказу став рапорт [PERSON]В та свідоцтво про хворобу №156/Зв від 11.03.2016р (а.с 32). У судовому засіданні встановлено,що 22.03.2016р позивач написав рапорт,відповідно до якого просив звільнити його з роботи з 11.05.2016р через хворобу,що стверджується копією вказаного рапорту (а.с.33).Дана обставина не заперечується самим позивачем по справі,який визнав факт написання вказаної заяви.У судовому засіданні позивач пояснив,що його змусили написати вказаний рапорт на звільнення,поскільки його не відпускали у відпустку.Однак,з даного приводу до суду не було надано відповідних доказів. Підставою для звільнення позивача стало свідоцтво про хворобу №156/Зв від 11.03.2016р,відповідно до якого постановою військово лікарської комісії позивач визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку (а.с.34-35). Відповідно до п 65 підпункт «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ,затвердженого постановою КМУ 29.07.1991р №114 « Особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку): б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії, винесеним до звільнення особи із служби.» Враховуючи викладене,суд вважає позивач був звільнений зі служби відповідно до вимог чинного законодавства,наказ від 06.06.2016 р. № 121-к про його звільнення є законним,у зв»язку з чим суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про визнання незаконним та скасування вказаного наказу та поновлення його на роботі. При вирішенні спору по суті суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини,що при звільненні його як інваліда 2 групи не було працевлаштовано та не було запропоновано іншу роботу,поскіль вважає дані обґрунтування надуманими та безпідставними.Позивач не надав до суду доказів тих обставин,що він звертався до відповідача із заявою про прийняття його на роботу як інваліда 2 групи, і йому було відмовлено у його заяві. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини,що при вирішенні питання про його звільнення не було отримано дозволу профспілкового комітету на звільнення.Дані обґрунтування позивача суд вважає помилковими.Як уже зазначалось раніше,позивач був звільнений зі служби на підставі його власного рапорту на звільнення та свідоцтва про хворобу №156/Зв від 11.03.2016р. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 32197,86 грн. Поскільки суд відмовляє позивачу у визнанні незаконним та скасуванні наказу від 06.06.2016 р. № 121-к про його звільнення та відмовляє у позовних вимогах про поновлення позивача на роботі,то відповідно не підлягають до задоволення і вимоги в частині стягнення коштів за час вимушеного прогулу,у зв»язку з чим суд відмовляє позивачу у даних вимогах. Позивач просить стягнути із відповідача моральну шкоду у суммі 21 774 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Відповідно в п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, повязаних з відшкодуванням такої шкоди. При зверненні до суду та у судовому засіданні позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження тих обставин,що відповідач порушив законні права позивача і дані порушення призвели до моральних страждань позивача,втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладені обставини суд відмовляє позивачу у позовних вимогах і в частині стягнення із відповідача моральної шкоди. На підставі ст. 233,235,237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed