Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19 березня 2010 року між Позивачем [PERSON] та Відповідачем-1 [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований нею за реєстровим №483. За вказаним Договором позики Відповідач-1 [PERSON] отримала від Позивача в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 27 300 (двадцять сім тисяч триста) доларів США. Сторони Договору встановили обов'язок Відповідача-1 повернути позичену суму коштів не пізніше 19 березня 2011 року. 24 червня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим №1636 було посвідчено Договір про внесення змін та доповнень до Договору позики, посвідченого 19 березня 2010 року ПН КМНО Анохіною В.М. за реєстровим №483 укладеного між [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якого діяла [PERSON], за яким [PERSON] отримала валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 35 175 (тридцять п'ять тисяч сто сімдесят п'ять) доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 19 червня 2012 року. Відповідач-1 часто порушувала строки поточних платежів, але згодом повернула кошти за попередні періоди. Проте остаточний розрахунок за останнім платежем вчасно так і не здійснила. Натомість, [PERSON] декілька разів просила відстрочити дату останнього повернення на суму 21 525 доларів США. Позивач погоджувався і надавав Відповідачу-1 час для розрахунку. В останнє остаточний розрахунок було призначено на 19 червня 2013 року. Але станом на момент складання і подання Позивачем позову взяті на себе зобов'язання з поверненням Позивачеві боргу за Договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року за №1636 виконані Відповідачем-1 повністю так і не були. Тому, Позивач змушений звернутися до суд за захистом своїх порушених прав із позовом. про стягнення коштів в сумі 21 525 (двадцять одна тисяча п'ятсот двадцять п'ять) доларів США. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без його участі, прийняти законне рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачам судом надсилалася копія позовної заяви з копіями доданих документів, повістки з викликом у судове засідання та роз'яснено право подати в зазначений строк письмові пояснення з приводу визнання позовних вимог чи заперечення проти позовних вимог з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються. Відповідачі з поясненнями чи запереченнями щодо позовних вимог до суду не зверталися, тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши інші докази окремо та в їх сукупності з іншими доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 19 березня 2010 року між Позивачем [PERSON] та відповідачем-1 [PERSON] було укладено Договір позики. За вказаним Договором позики Відповідач-1 [PERSON] отримала від Позивача в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 27 300 (двадцять сім тисяч триста) доларів США. Сторони Договору встановили обов'язок Відповідача-1 повернути позичену суму коштів не пізніше 19 березня 2011 року. Проте відповідач порушила взяті на себе за договором позики зобов'язання і борг не повернула. Неповернутими так і залишилися позичені кошти в сумі 21 525 (двадцять одна тисяча п'ятсот двадцять п'ять) доларів США. В забезпечення виконання Відповідачем-1 її зобов'язань за Договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636, між Позивачем та Відповідачем-2 того ж дня був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого Відповідач-2 поручилась перед Позивачем за повернення Відповідачем -1 позичених коштів і стала солідарним із нею боржником за зобов'язанням повернути Позивачеві ці кошти, а також сплатити проценти за користування ними, інфляційне збільшення та три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. ст. 1048 ЦК України зазначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Інший розмір процентів у договорі сторонами не встановлений. Сума процентів за користування позиченими коштами розрахована Позивачем за період з 24 червня 2011 року по 15 червня 2015 року в залежності від залишку неповернутої частини суми позики та встановленої НБУ у відповідних періодах часу облікової ставки. Отже належна до стягнення з Відповідача-1 та Відповідача-2 на користь Позивача сума процентів за користування позиченими у Позивача коштами в період з 24 червня 2011 року по 15 червня 2015 року складає 8 844 (вісім тисяч вісімсот сорок чотири) долари США. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 25 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки грошові зобов'язання за договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636 визначені в іноземній валюті, то Позивач не висуває вимог про стягнення з Відповідачів збільшення суми боргу. п. 3 Договору позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636 сторони дійшли згоди про те, що про строчкою виконання зобов'язання Відповідача-1 буду недотриманні строку остаточного повернення та і прострочка будь-якого з поточних повернень більш ніж на 14 днів. Відповідач-1 не виконала свого обов'язку за Договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636 та не здійснила платіж, призначений на 19 червня 2013 року, а отже є такою, що прострочила виконання своїх зобов'язань, починаючи з 04 липня 2013 року. Три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу, належні до стягнення з Відповідача-1 та Відповідача-2 на користь Позивача за період з 04 липня 2013 року по 15 червня 2015 року складає 1 257 (одна тисяча двісті п'ятдесят сім) доларів США. З врахуванням наведених нижче обставин та розрахунків, розмір заборгованості Відповідачів перед Позивачем за Договором позики від 19 березня 2010 року №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636 з урахуванням неповернутої суми позики, процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ та трьох процентів річних становить 31 626 (тридцять одна тисяча шісток двадцять шість) доларів США, яка складається з: 21 525 (неповернута сума позики), 8 844 (проценти за користування коштами), 1 257 (три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу). Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків. За ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою Ст. 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеня) як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 4 Договору позики, Сторони домовились, що за прострочення виконання своїх зобов'язань Відповідач-1 повинна сплатити на користь Позивача штраф (пеню) в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок за кожен день прострочення. Прострочення виконання Відповідачем-1 з 04 липня 2013 року по 15 червня 2015 року складає 711 днів. За таких обставин, Позивач вимагає стягнути з Відповідача-1, Відповідача-2 на свою ко\-ристь штраф (пеню), обраховану як результат від множення кількості днів за період з 04 липня 2013 року по 15 червня 2015 року на розмір встановленого договором щоденного штрафу (пені): 711 день прострочення х 5 000 грн. 00 коп. = 3 555 000 грн. 00 коп. Тож, розмір належної до стягнення з Відповідачів на користь Позивача встановленого сторонами в Договорі позики штрафу (пені), за прострочення виконання зобов'язання в період з 04 липня 2013 року по 15 червня 2015 року складає 3 555 000 (три мільйони п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок. Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватися в грошовій одиниці України - гривні. Це твердження узгоджене із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленою у відпо\-відних судових рішеннях (від 25 листопада 2009 року у справі № 6-19596 св 07, від 02 червня 2010 року у справі № 6-14192св09 та інших). Крім того, така позиція Верховного Суду України закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 Постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК України визначає закон\-ним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди по\-винні зазначати в резолютивній частині рішення суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю Украї\-ни - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Враховуюче наведене обгрунтування, позовні вимоги Позивача полягатимуть в стягненні з Відповідача-1, Відповідача-2 неповернутої частини позичених коштів, збіль\-шених на три проценти річних та процентів за користування позикою в сумі, еквівалент\-ній 31 626 (тридцяти одній тисячі шестистам двадцяти шести) доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також неустойки за період з 04 липня 2013 ро\-ку по 15 червня 2015 року в розмірі 3 555 000 (три мільйони п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч) гривень 00 копфйок. З метою забезпечення виконання Відповідачем-1 її зобов'язання за Договором позики від 19 березня 2010 року, того ж дня Відповідачем-1 [PERSON] із Позивачем [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (надалі - Іпотечний договір), посвідчений 19 березня 2010 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим №486. Крім того, 24 червня 2011 року між Відповідачем-1 та Позивачем було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору про задоволення вимог іпотеко держате\-ля/Іпотечний договір, посвідчений Анохіною В. М. ПН КМНО 19 березня 2010 року за реєстро\-вим №485, який посвідчений ПН КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 1637. За умовами Іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань з повернення Позивачу боргу за Договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року № 1636, Відповідач-1 передала Позивачу в іпотеку трьохкімнатну квартиру номер [ADDRESS] (надалі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі довідки ЖКБ «Трикотаж-4» від 20 березня 1995 року № 15/Т-4, зареєстрованої у Бюро технічної інвентаризації м. Києва на підста\-ві реєстраційного посвідчення від 28 березня 1995 року і записано в реєстрову книгу № 120 за реєстровим № 1078. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати достроко\-вого виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на пре\-дмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржни\-ком основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Диспозиція норми ч. і ст. 38 Закону передбачає, як один зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням надання права іпотеко держателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за рі\-шенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне за\-стереження в іпотечному договорі). Позивач обрав саме такий передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб задово\-лення своїх вимог за основним зобов'язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задоволь\-няє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збіль\-шення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобо\-в'язання. Крім того, відповідно до ч. З ст. 7 Закону, якщо інше не встановлено законом або іпотеч\-ним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодуван\-ня: 1.витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; 2.витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; 3.витрат на страхування предмета іпотеки; 4.збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Позивач воліє задовольнити свої вимоги за Договором позики від 19 березня 2010 року за №483 в редакції Договору про внесення змін від 24 червня 2011 року №1636, які пред'явлені в цьому позові, щодо стягнення з Відповідача-1, Відповідача-2 неповернутої частини позичених коштів, збільшених на три проценти річних та проценти за користу\-вання позикою в сумі, еквівалентній 31 626 (тридцяти одній тисячі шестистам двадцяти шести) доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також неустойки за період з 04 липня 2013 року по 15 червня 2015 року в розмірі 3 555 000 (три мільйони п'ятсот п'ятдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок, за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі-покупцю. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель, позивач, має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. 11 червня 2015 року на адресу реєстрації Відповідача-1 засобами поштового зв'язку Пози\-вачем була направлена письмова Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором (в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку»). З метою зафіксувати не лише факт направлення Відповідачу-1 та/або отримання нею листа із за\-значеною Вимогою, але ще й зміст вкладення до такого листа, цю Вимогу було направлено цінними листами з оголошеною цінністю і, відповідно, описом вкладення. Крім того, позивачу достовірно відомо, що за адресою іпотечного майна разом з Відповідачем-1 зареєстрований та проживає також її син Відповідач-3 [PERSON], [INFO]. З огляд у на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, вбачається, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки примусовому виселенню з предмета іпотеки за рішенням суду підлягають Відповідач-1 [PERSON], Відповідач-3 [PERSON]. Відповідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає як один зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотеко держателя за основним зобов'язанням - надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, якщо рішення суду передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця. Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, позивач має право задовольнити свої вимоги за договором позики у повному обсязі шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцю. Відповідно до звіту від 02 березня 2016 року за №951262_02032016_32948605-006 про незалежну оцінку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], ринкова вартість вказаного іпотечного майна становить 1 676 035 (один мільйон шістсот сімдесят шість тисяч тридцять п'ять) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Відтак, з метою забезпечення повної реалізації позивачем своїх прав, як наступного іпотекодержателя та запобігання спричинення іпотекодавцями перешкод для подальшої реалізації предмету іпотеки та можливих дій щодо погіршення стану предмета іпотеки, необхідно передати позивачу дане нерухоме майно в управління. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд, за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Згідно матеріалів справи, встановлено, що на адресу Відповідача-1,Відповідача-3, яких просить виселити Позивач, у встановленому чинним законодавством порядку направлено вимоги про добровільне виселення та зняття з реєстрації. Проте, особи, що зареєстровані за адресою предмету іпотеки, зазначені вимоги не виконують. Згідно ст. 88 ЦПК України відповідач повинен сплатити судові витрати, а саме судовій збір, який позивач сплатив при пред'явленні позову до суду, що підтверджується квитанцією сплати держмита у розмірі 3 654 гривні 00 копійок. На підставі викладеного і

Outcome: approved