Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до ТзОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що 15.03.2017р. він уклав Договір Фінансового лізингу № 2179 з додатками з ТзОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», відповідно до якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб марки «Kia Sportage QL Comfort». Відповідно до умов договору відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором та згідно з положеннями чинного законодавства. За наполяганням лізингодавця, відразу після підписання договору позивач сплатив платіж в сумі 54312грн. та відповідну суму банківської комісії в розмірі 543,12грн., оскільки як пояснив представник лізингодавця, лише після сплати цього платежу договір буде вважатись укладеним. Повернувшись додому та уважно прочитавши умови договору, позивач зрозумів, що його ввели в оману, оскільки представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 54312грн., який виявився Комісією за організацію Договору, тобто винагородою лізингодавця за організаційні плати, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. З даного приводу позивач звернувся до відділу поліції. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж, пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу, а у відповідності до оспорюваного договору комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів за організацію договору. Розмір комісії за організацію договору відповідно до п. 9.1 договору становить 10% від вартості предмету лізингу (543120грн.), тобто 54312грн. Лізингодавець вважає, що комісія за організацію договору є лізинговим платежем, адже в договорі зазначено, що лізингові платежі включають всі види платежів, передбачених договором, тобто в тому числі і комісію за організацію договору. Цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані із виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно з ст. 16 Закону України «Про Фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Тому позивач вважає договір фінансового лізингу № 2179 від 07.06.2017 року незаконним. Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. З оспорюваного договору фінансового лізингу № 2179 від 07.06.2017 року, укладеного між позивачем та відповідачем вбачається, що договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, а деякі умови договору покладають на лізингоодержувача обов'язки, жодним чином не пов'язані з предметом договору. Позивач також зазначив, що у відповідача ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» на час укладення оспорюваного договору відсутня ліцензія для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Договір фінансового лізингу № 2179 від 07.06.2017 року не було нотаріально посвідчено. На підставі наведеного просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2179 від 07.06.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА», стягнути з відповідача на користь позивача 54312грн. сплачених як адміністративний платіж за договором фінансового лізингу, а також судовий збір та витрати на правову допомогу. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати позовну заяву без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечував. Представник відповідача ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що між ТзОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) був укладений Договір фінансового лізингу за №2179 від 07.06.2017р., за умовами якого згідно із п.1.1 предметом фінансового Лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2 Договору), а саме: Kia Sportage QL Comfort (а.с.11-18). Згідно із п.1.2 вищевказаного договору, вартість Предмета лізингу на момент укладення даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1. Згідно із п.1.3 вищевказаного договору, Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до пункту 1.7 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 договору. Згідно із п.8.2 вищевказаного договору, укладаючи даний Договір сторони погоджуються, що вартість Предмета Лізингу, на момент укладення Договору, за цим Договором становить 20729,77 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного Договору. На дату укладення цього Договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості Предмета Лізингу становить 543120 гривень з ПДВ. Згідно із п.9.1 вищевказаного договору, комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості Предмета Лізингу у розмірі 10%, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які Лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання Предмету лізингу. Згідно із п.9.2 вищевказаного договору, авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 23 відсотків від вартості Предмета Лізингу, зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. На підставі наданих позивачем розрахункових документів про оплату встановлено, що 19.06.2017р. позивачем на виконання умов договору на рахунок відповідача було сплачено комісію за організацію по договору фінансового лізингу № 2179 від 119.06.207 року згідно умов договору фінансового лізингу в сумі 54312грн. (а.с.19). Встановлено, що позивач звертався до Кам'янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу вчинення шахрайських дій зі сторони працівників ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА». Відповідно до копії висновку про результати звернення [PERSON] від 20.06.2017 року (а.с.26) інспектором СРПП Кам'янського ВП в Дніпропетровській області Діхтяр В.С. рекомендовано звернутись до суду в особистому порядку за фактом вирішення питання по суті відповідно до ЦПК України. 04.07.2017 року представник позивача звертався з адвокатським запитом до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» з проханням надати завірені у встановленому законодавством порядку копії всіх наявних Додатків до Договору фінансового лізингу № 2179 від 07.06.2017 року (а.с.20). У відповідь ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» повідомило, що у відповідності до умов договору Додатки видаються після придбання Предмета Лізингу і підготовки документів для передачі автомобіля Лізингоодержувачу. Під час підписання Договору інформація про Предмет Лізингу і Лізингові платежі визначається в самому Договорі (а.с.21). Відповідно до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами-субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №21 від 22 січня 2004р., юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Із змісту загальнодоступних відомостей на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за посиланням https://usr.minjust.gov.ua/ ua/freesearch вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» має такий основний вид діяльності фінансовий лізинг (а.с.45). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] засвідчив своїм підписом повне розуміння ним значення та умов договору, його правові наслідки, отримав від представника Адміністратора усі пояснення, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору (стаття 17 Договору). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно із положеннями цієї статті за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу. Відповідно до вимог ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Тому, доводи позивача, що договір фінансового лізингу укладений відповідачем шляхом введення його в оману представниками відповідача, є безпідставним, а тому з цієї підстави договір фінансового лізингу визнанню недійсним не підлягає. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За п. 12.1 спірного договору фінансового лізингу лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. З п. 12.2 договору фінансового лізингу вбачається, що лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3. даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10% від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві. Крім того, спірний договір не містить істотної умови - предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі). Марка та модель транспортного засобу не є такими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 54312 грн. 00 коп. на повернення внесеного ним за договором адміністратвиного платежу. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження вище вказаних обставин суду надані копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія договору № 744/2017 про надання правової допомоги та представництво інтересів від 23.06.2017 року та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, вартість цієї роботи визначена в сумі 6910грн. (а.с.29,30,31,32). Даний розрахунок містить детальний опис виконаних представником робіт. У даному розрахунку міститься також запис про те, що кошти сплачено клієнтом [PERSON] та отримано представником-адвокатом [PERSON], та підписи [PERSON] та [PERSON], що також засвідчено печаткою адвоката [PERSON] Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати направову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданнямправової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат направову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд не приймає до уваги, наданий представником позивача розрахунок, оскільки він не відповідає вимогам законодавства. Даний факт має підтверджуватися, зокрема квитанцією до прибуткового касового ордеру, платіжним дорученням з відміткою банку, касовим чеком. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Оскільки, у справі не доведено факт оплати послуг за надання правової допомоги позивачу, суд відмовляє у їх стягненні з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову в повному обсязі з відповідача слід стягнути понесені позивачем витрати на оплату судового збору у сумі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial