Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNH4KP89430177 від 14.03.2006 року. В обґрунтування позову послався на те, що на умовах зазначеного договору 14.03.2006 року надав відповідачу кредит у сумі 1878,50 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана Заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Однак у порушення положень законодавства та умов Договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим утворилась заборгованість, що станом на 16.12.2015 року становить 11\~985,64 гривень, яка складається з наступного: 459,34 гривень заборгованість за кредитом; 3051,47 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 7427,89 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 500 гривень штраф (фіксована частина); 546,94 гривень штраф (процентна складова). З огляду на наведене просить стягнути зазначені суми, а також понесені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча судом вживались всі необхідні заходи для повідомлення його про день і час розгляду справи, шляхом надіслання за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду. Від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.03.2006 [PERSON] подала до відділення Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - далі ПАТ КБ «Приватбанк») заяву позичальника № DNH4KP89430177, у якій погодилася, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає між нею і банком договір. Відповідно до даного договору відповідач отримала строковий кредит в сумі 1878,50 гривень на строк 12 місяців по 14.03.2007 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «15» по «22» число кожного місяця позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 178,93 гривень для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Пунктом 4.2. Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі Умови) передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру зазначеного у Тарифах та заяві. Відповідно до п.2.1. Умов, банк зобовязується надати позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісного підприємства. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Відповідно п.3.2.2, 3.2.3 Умов позичальник зобовязаний погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви. Сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та п. 4.1, 4.2 даних умов і тарифів. За змістом п.5.1 Умов при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заявою та п.п.3.2.2., 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Пунктом 5.3 Умов сторони обумовили, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання своїх зобов`язань позивачем щодо укладення кредитного договору від 14.03.2006 року підтверджується дослідженими доказами. Натомість відповідачем взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми кредиту по укладеному договору належним чином не виконано. Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.610 цього Кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Частиною 2 цієї статті передбачено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № DNH4KP89430177 від 14.03.2006 року, видно, що зобов'язання за кредитним договором відповідачем належним чином не виконувались, тому станом на 16.12.2015 року виникла заборгованість на загальну суму 11\~985 (одинадцять тисяч девятсот вісімдесят пять),64 гривень, яка складається з наступного: 459 (чотириста пятдесят девять),34 гривень заборгованість за кредитом; 3051 (три тисячі пятдесят один),47 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 7427 (сім тисяч чотириста двадцять сім),89 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 500 (пятсот) гривень штраф (фіксована частина); 546 (пятсот сорок шість),94 гривень штраф (процентна складова). Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам є обґрунтованими та їх слід задовольнити. Щодо стягнення суми пені та штрафів суд виходить із наступного. Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу або пені) Стягнення пені та штрафу передбачено умовами, укладеного між сторонами Договору. Втім, незважаючи на те, що таке стягнення передбачено умовами договору, суд акцентує увагу на тому, що одночасне стягнення штрафу та пені суперечить вимогам ст.61 Конституції України, виходячи з таких підстав. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що пеня та штраф є різновидами неустойки, тобто одним і тим самим видом юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, тому вони не можуть бути застосовані одночасно, оскільки це призведе до застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року №6-2003цс15. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише пеню та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу. Щодо розміру пені, який підлягає стягненню, суд вважає за можливе застосувати ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до положень якої суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати\~\~на\~\~засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого\~\~прибутку від кредитування\~\~і охоронюваними законом\~\~правами\~\~та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Отже, враховуючи, що розмір пені є значно вищим по відношенню до розміру заборгованості за основним боргом, а також ненадання позивачем доказів завдання негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання та ту обставину, що відповідач не звільняється від плати у вигляді відсотків за користування коштами, суд вбачає підстави для зменшення розміру пені до 3500 грн. За правилами ч.1 ст.88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Однак виходячи з того, що позивачем сплачено мінімальний розмір судового збору в сумі 1378,00 гривень, тому суд приходить до висновку, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial