Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, [PERSON] , проживає та є основним квартиронаймачем квартири площею 57,60 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку №701 від 15.03.2018р., що видана Львівським комунальним підприємством «Вулецьке». Відповідно до довідки про склад сім`ї у даній квартирі проживають він, позивач, та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Хоча, відповідачі на даний час прописані (зареєстровані) за вищевказаною адресою, однак фактично, з дня прописки та по даний час в зазначеній квартирі не проживають та не з`являються. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. У зв`язку з цим, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим обєктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Матеріали справи поступили до Франківського районного суду м. Львова 21.06.2018 року та відповідно до ухвали від 17.07.2018 року призначені до розгляду. 14 травня 2019 року відбувся повторний авторозподіл справи та на підставі розпорядження керівника апарата справу передано для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України. Судова справа прийнята до провадження суддею Кузем В.Я. з урахуванням рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року, яким підтверджено рішення від 13.05.2019 року. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2019 року призначено судове засідання у цивільній справі. В судовому засіданні 27 січня 2020 року позивач повідомив, що підтримує позов, однак ним подано не всі докази, а тому з метою надання позивачу кваліфікованої правової допомоги, розгляд справи відкладено. 27 липня 2020 року [PERSON] , яка діє від імені неповнолітнього відповідача [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в частині вимог до [PERSON] . Просить суд звернути увагу на те, що [PERSON] , [INFO] як дитина - сирота, яка перебуває під опікою, має право на збереження права користування житлом за адресою: [ADDRESS] , а також на повренення йому такого житла після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна/піклувальника. В судовому засіданні 29 липня 2020 року позивачу [PERSON] встановлено строк для подачі відповіді на відзив та залучено в якості третіх осіб Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради та Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивач подав заяву про задоволення позову. [PERSON] , яка діє від імені неповнолітнього відповідача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримує поданий відзив, та просить відмовити в позові в частині вимог до відповідача [PERSON] . У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч.3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно довідки форми 2, виданої Львівським комунальним підприємством «Вулецьке» 15.03.2018р. №701, гр. [PERSON] проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка є державною. Згідно даних довідки, основним квартиронаймачем є [PERSON] (померлий), на підставі рішення №172 від 10.04.1984 р. Листом № 35-2257 від 02.04.2018р. Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради запропоновано [PERSON] надати повний пакет документів для зміни договору найму житлового приміщення. Інших доказів в обґрунтування заявлених вимог позивачем не надано, як і не подано на виконання вимоги суду відповіді на відзив. Судом також встановлено, що відповідачі є неповнолітніми, у зв`язку з чим було залучено до процесу орган опіки та піклування. Згідно вимог ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що він є належним квартиронаймачем, права якого, на його думку, порушуються відповідачами. Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано документів, які підтверджують сплату ним квартирної плати та комунальних послуг. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивачем не доведено факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні акти, довідки, які б підтверджували дану обставину. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed