Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто». З урахуванням уточнень, позивач просив визнати недійсними п.п. 13.1.,13.4,13.5 додатку № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 року та стягнути з відповідача на його користь отримані за розірваним договором кошти (за вирахуванням передбаченого угодою відступного - двох чистих внесків) в сумі 27 833,81 грн. В обґрунтування уточнених позовних вимог, позивач посилався на те, що 22 лютого 2012 року між позивачем та відповідачем укладена угода № 379295, предметом якої є надання позивачеві послуг, спрямованих на придбання автомобіля через систему придбання у групах АвтоТак. Позивач вважає, що угода між сторонами укладена з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки являє собою реалізацію діяльності пірамідальної схеми та містить ознаки нечесної підприємницької діяльності та несправедливі умови, а тому така угода є недійною відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Детально ознайомитись зі змістом підписаного договору позивач не мав можливості, оскільки відразу після його підписання обидва екземпляри були нібито передані на підпис керівнику ТОВ «Авто Просто» та повернуті лише згодом. Позивач вважає, що певні положення додатку № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 року є несправедливими, оскільки їх зміст передбачає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, відповідно до ст. 5 Угоди та додатку № 1 до неї позивач повинен був сплатити : вступний внесок у розмірі 2 902,32 грн., щомісячний цілий чистий внесок (частина вартості автомобіля, за рахунок кого здійснюється його придбання) - 08333% (що з урахування зазначеною в договорі вартості авто становить 671,81 грн.), щомісячний внесок в оплату послу - 0,5%, щомісячний внесок в оплату страхового платежу 0,065%, плати за послуги, пов'язані із видачею автомобіля - 3%. Усього на виконання умов угоди позивачем було сплачено 29 177,42 грн. Крім того позивач зазначає, що п.п. 13.1, 13.4., 13,5 додатку № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 є несправедливими, оскільки, по-перше, п.13.1. надає Відповідачу можливість у разі розірвання договору отримати від споживача компенсацію, яка перевищує навіть 55% відсотки від сплаченої Позивачем суми, що суперечить п.5 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та підтверджується листом Відповідача від 18.02.2013 року, по-друге, пункти 13.4, 13.5. право кожного з учасників на повернення коштів ставлять в залежність від певних обставин, які не залежать від споживача, та які йому взагалі не можуть бути відомими, оскільки механізм формування фонду повернення коштів є непрозорим, а інформація про кількість учасників, які звернулися із заявою про повернення коштів, та кількість серед них учасників, які мають першочергове право на отримання коштів є скритою для кожного учасника, що надає можливість Відповідачу маніпулювати виконанням обов'язків по поверненню коштів, або взагалі уникнути такого обов'язку, враховуючи те, що більш чітких строків повернення вкладів договір не містить. Крім того, відповідно до діючого цивільного законодавства та Конституції України, кожен з учасників має рівні умови здійснення та реалізації своїх майнових прав та обов'язків, та однакові способи і механізми їх захисту, а тому встановлення певної дискримінації при поверненні коштів учасникам є недопустимим. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся згідно правил ч. 1 ст. 76 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення про вручення. Представник позивача не заперечував, щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд вважає за можливим розглянути справу за наявними доказами. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до умов Угоди № 379295 від 22.02.2012 року, предметом угоди є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. Відповідно до умов додатку № 2 до Угоди № 379295 - це система, яка полягає у створенні груп покупців (Учасників), метою яких є придбання Автомобілів. Відповідно до п. 4.1 Договору, учасник, який належним чином виконує свої зобов'язання за даною Угодою, отримує автомобіль через механізми надання права на отримання автомобіля, передбачені в угоді. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) . Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що під час укладання Угоди позивач [PERSON] отримав примірник Угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто». Відповідно до ст. 10 Угоди № 379295 від 22.02.2012 року підписання цієї угоди та Додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Угоди та Додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника АВТО ПРОСТО, уважно прочитав та зрозумів Угоду та Додатки до неї, що засвідчує своїм підписом. Отже, позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. Відповідно до п. 13.8. ст. 13 додатку № 2 до Угоди учаснику надається 7 днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з Угодою та прийняти її чи відмовитьсь від участі в системі «АвтоТак». При цьому, в разі розірвання Угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ «Авто Просто». Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ «Авто Просто» про розірвання Угоди. Однак, позивач із заявою про розірвання Угоди в семиденний строк до ТОВ «Авто Просто» не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами Угоди. Виходячи з вищевикладеного, посилання позивача на неможливість ознайомитися з усіма умовами договору не знайшли свого підтвердження. Згідно до п. 13.1. додатку № 2 до Угоди № 379295 учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати Угоду за власним бажанням, про що має повідомити Авто Просто у письмовій формі. Поверненню підлягають чисті внески, сплачені за угодою. Відповідно до п. 13.4.1 додатку № 2 до Угоди № 379295 в першу чергу повертаються кошти учаснику, який розірвав Угоду внаслідок настання наступних непередбачених обставин, що виникли під час дії угоди: отриманням ним інвалідності або смерті свого подружжя, або набуття Учасником статусу безробітного, належним чином засвідченого Державним центром зайнятості, який надав АВТО ПРОСТО необхідні підтверджуючі документи та на момент виникнення однієї із вище визначених обставин належним чином виконував зобов'язання за угодою. Згідно до п. 13.5. Сторони погодили, якщо у Фонді для повернення коштів залишається сума коштів, якої не вистачає для повернення у повному розміру Учаснику, який розірвав Угоду або з яким Угоду розірвано АВТО ПРОСТО і який є наступним відповідно до порядку пріоритетів, то АВТО ПРОСТО повертає йому ці кошти частково за рахунок наявних коштів у Фонду для повернення коштів, а решту за рахунок наступних надходжень коштів до Фонду для повернення коштів. Відповідно до ч.1,2 п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, в тому числі встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Позивач стверджує, що вищевикладені п.п. 13.1.,13.4,13.5 додатку № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 року надає відповідачу можливість у разі розірвання договору отримати від споживача компенсацію, яка перевищує навіть 55% відсотків від сплаченої позивачем суми, а отже є несправедливими по відношенню до споживача, тобто [PERSON], та на підставі цього просить визнати їх недійсними. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) . Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину, свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Відповідно до п.2.1 № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 року поточна ціна автомобіля є критерієм для розрахунку розміру складових Повних внесків та інших платежів, передбачених угодою. Повний внесок, згідно до умов договору, це щомісячний платіж, який складається з суми Чистого внеску (використовується для формування Чистого Фонду та Фонду для повернення коштів), щомісячного внеску в оплату послуг (оплата послуг «Авто Просто») та щомісячного Внеску в оплату Страхового платежу (оплата зо договором страхування, об'єктом якого є майнові інтереси, пов'язані із життям Учасника - фізичної особи, протягом всього строку Графіка внесків) і підлягає сплаті Учасником в порядку та у строки, визначені Угодою. Згідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо не встановлено договором або законом. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у поверненні щомісячних внесків в оплату послуг та щомісячних внесків в оплату Страхового платежу, оскільки це є плата за послуги «Авто Просто» за виконання ними певного об'єму роботи та плата за послуги страхування, якими позивач користувався під час сплати внесків. Відповідно до додатку № 1 до Угоди № 379295 від 22.02.2012 року Позивач бажав отримати автомобіль ЗАЗ Форца, ціна якого складає 80620,00 грн. та сплачував щомісячно для його покупки внески у розмірі 0,8333% від його вартості, що складає 671,81 грн. Два чисті внески, що є відступними та складають 1 343,32 грн. становлять лише 1,7% вартості автомобіля, отже сплачені [PERSON] чисті внески підлягають поверненню та у разі повної сплати складали б 98,3% вартості автомобіля. Отже, позивачем не доведено, що умови, викладені у п.п. 13.1.,13.4,13.5 додатку № 2 до угоди № 379295 від 22.02.2012 року свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення на його користь отриманих за розірваним договором кошти в сумі 27833,81 грн., суд приходить до висновку, що вони також задоволенню не підлягають, оскільки позивач посилається на норми матеріального права, які визначають правові наслідки визнання правочину недійним, проте просить стягнути ці кошті внаслідок розірвання договору. Позовні вимоги про стягнення коштів за розірваною угодою та позовні вимоги про визнання недійсними положень Угоди, якими визначено порядок її розірвання є взаємовиключними. Згідно до ст. 907 ЦК України Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. На підставі вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed