Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, звільнення з-під арешту, виключення з актів опису майна та звільнення з податкової застави. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06 березня 2012 року [PERSON] було видано генеральну довіреність на ім`я [PERSON] із правом розпорядження автомобілем марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВСУ в Харківській області. 21 березня 2012 року [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 805 гривень у якості застави, про що було складено розписку, в якій зазначено, що «расписка дана для совершения сделки купли-продажи автомобіля 22.03.2012 года». 22 березня 2012 року [PERSON] діючи від імені [PERSON] , видав Генеральну довіреність на Авто на ім`я [PERSON] та [PERSON] з правом розпорядження (у т.ч. відчуження). 22 березня 2012 [PERSON] одержав від позивача грошові кошти у еквіваленті 11200 доларів США. Таким чином, на думку позивача, починаючи з 22 березня 2012 року позивач фактично володіє, користуються та розпоряджається спірним автомобілем. Автомобіль фактично було придбано. Однак, через відсутність на момент фактичного укладення договору купівлі-продажу автомобіля у позивача коштів на переоформлення транспортного засобу з продавця на покупця, вони разом із [PERSON] , який фактично виступив продавцем автомобіля прийняли рішення щодо оформлення довіреності на розпорядження автомобілем. [PERSON] , отримавши грошові кошти від позивача, передав усі необхідні документи, у тому числі і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Довіреність була оформлена на позивача. При оформленні довіреності сторони розуміли, що насправді уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу. 05.02.2019 р. в межах чинності довіреності, позивач виявив бажання зареєструвати за собою право власності на придбаний автомобіль та внести відомості про це до відповідних реєстрів. Однак, йому стало відомо, що відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна міститься два записи щодо обтяження автомобіля, а саме: 06.01.2017 року реєстратором Харківської філія ДП «Національні інформаційні системи» на підставі акту опису майна №1 від 04.01.2017 р., складеного Київською ОДНІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, накладено публічне обтяження у вигляді податкової застави на автомобіль; 09.08.2018 року Московським відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, накладено арешт на автомобіль. Обидва обтяження накладено на автомобіль як на майно відповідача [PERSON] Проте станом на день обтяження (як арешту, так і податкової застави), автомобіль не перебував у власності відповідача [PERSON] , у зв`язку із чим не могло бути обтяжене на рахунок погашення її заборгованостей. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Від [PERSON] надійшла нотаріально завірена заява, в якій вона визнає позов у повному обсязі, позовні вимоги просить задовольнити. Від [PERSON] надійшла нотаріально завірена заява, в якій він визнав позов у повному обсязі. З Московського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відділу за наявними в матеріалах справи документами на розсуд суду. Представник Головного управління ДПС у Харківській області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу на належному бланку, який відповідно до чинного законодавства повинен бути зареєстрований у встановленому порядку. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 березня 2012 року [PERSON] було видано генеральну довіреність на ім`я [PERSON] із правом розпорядження автомобілем марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований РЕВ МВ №1 ДАІ ГУМВСУ в Харківській області. 21 березня 2012 року [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 805 гривень у якості застави за автомобіль марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] , про що було складено розписку, в якій зазначено, що «расписка дана для совершения сделки купли-продажи автомобіля 22.03.2012 года». 22 березня 2012 року [PERSON] діючи від імені [PERSON] , видав Генеральну довіреність (в порядку передоручення) на ім`я [PERSON] та [PERSON] з правом керування, користування, розпорядження (у т.ч. відчуження) автомобіля марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] . 22 березня 2012 [PERSON] одержав від позивача грошові кошти у еквіваленті 11200 доларів США, про що також було складено розписку, та передав [PERSON] автомобіль і всі необхідні документи, у тому числі, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 05.02.2019 р. в межах чинності довіреності, позивач виявив бажання зареєструвати за собою право власності на придбаний автомобіль та внести відомості про це до відповідних реєстрів. Однак, йому стало відомо, що відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна міститься два записи щодо обтяження автомобіля, а саме: 06.01.2017 року реєстратором Харківської філії ДП «Національні інформаційні системи» на підставі акту опису майна №1 від 04.01.2017 р., складеного Київською ОДНІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, накладено публічне обтяження у вигляді податкової застави на автомобіль; 09.08.2018 року Московським відділом ДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області накладено арешт на автомобіль. Обидва обтяження накладено на автомобіль як на майно відповідача [PERSON] , яка має податковий борг, і належне їй майно, як платника податку, передано у податкову заставу. Зазначені обставини підтверджуються наданими суду копіями довіреностей, розписок, листами-зверненнями позивача та відповідями на них, та заявами відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які нотаріально посвідчені, та в яких відповідачі по суті визнали позовні вимоги та надали пояснення відповідно до тих обставин, які позивач виклав у позові, при цьому зазначили, що при оформленні довіреності сторони [PERSON] та [PERSON] розуміли, що насправді укладають договір купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу автомобіля - це угода, за якою продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Видача довіреності - це односторонній правочин, який вчиняється по волі однієї особи, а сама довіреність є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, як то передбачено ст. 244 ЦК України. Таким чином, видача довіреності не є договором, але є правочином, а саме, дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України. Із встановлених судом обставин вбачається, що даний правочин є удаваним, оскільки був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді мали вчинили, а саме, договору купівлі-продажу автомобіля, за яким [PERSON] передав [PERSON] , який діяв за дорученням [PERSON] , гроші у розмірі еквівалентному 11 200 доларів США як плату за автомобіль, а [PERSON] передав [PERSON] автомобіль марки Renault Megan, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] та генеральну довіреність з правом його відчуження. Як вбачається з пояснень позивача та письмових пояснень відповідачів причиною приховування договору купівлі-продажу була фінансова неможливість понесення позивачем додаткових витрат по переоформленню автомобіля договору в день його укладання. Таким чином, сторони фактично вчинили дії по виконанню умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Зазначені обставини визнаються сторонами правочину і логічне це слідує з документів, що підтверджують оформлення довіреності, звернення позивача за переоформленням автомобіля, коли і був встановлений факт існування арештів на транспортний засіб. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій у Постанові Верховного суду України від 30.01.2019 р. № 444/848/16-ц. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України даний договір належало вчиняти у письмовій формі, так як він вчинений між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Між тим, відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Сторони даного правочину не заперечують факт вчинення самого правочину та не оспорюють його окремих частин. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Така вимога до правочину, яка передбачена ч.4 ст. 203 ( правочин має вчинятися у формі, встановленій в законі) не перерахована серед підстав недійсності правочинів. Даний правочин по купівлі-продажу, який був укладений фактично замість видачі довіреності, є укладеним з моменту досягнення домовленості про передачу коштів та автомобіля, сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, а саме, ціною, якістю товару, та вчинили дії по його виконанню. Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є чинним з моменту його державної реєстрації. Редакція ст. 640 ЦК України (яка діє з 11.02.2010 р.) не передбачає, що момент укладання договору пов`язаний з державною реєстрацією. Постанова КМУ від 07.09.1998 р. № 1388 « Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів…» встановлює саме порядок вчинення дій по реєстрації та перереєстрації транспортних засобів. Закону щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу транспортних засобів не має, таким чином, не можна пов`язувати чинність даного правочину з відсутністю реєстрації даного транспортного засобу за позивачем, оскільки такі дії він мав намір вчинити, але наявність арештів на спірний автомобіль завадили йому це зробити. Відповідно до положень ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо його право оспорюється або не визнається іншою особою, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порядок передачі майна у податкову заставу врегульовано Податковим кодексом України, зокрема, п.п.88.1, 88.2 ст. 88, п.89.1 ст. 89 визначають, що майно платника податку, що має борг, передається у податкову заставу, а право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває у його власності. Порядок накладання арешту органами ДВС врегульовано ЗУ «Про виконавче провадження», і відповідно до п.6 ч.3 ст. 18 виконавець має право накласти арешт на майно боржника. Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності на автомобіль за позивачем та виключення його з-під арешту та актів опису майна. Вимоги про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним суд вважає, такими що не підлягають задоволенню, так як такий спосіб захисту не відповідає закону з огляду на вищезазначене. На підставі викладеного,

Outcome: partial