Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору підряду, стягнення майнової шкоди, неустойки та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір підряду № 18102013 (надалі - Договір). Згідно умов Договору відповідач взяв на себе зобов'язання здійснити комплекс робіт по оздобленню колон з виготовленням ентазису на об'єкті будівництва, що належить позивачу на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Загальна вартість робіт за наведеним Договором склала 50 000 грн. 00 коп. При цьому, відповідно до п. 3.1 Договору відповідач зобов'язався виконати вказані роботи протягом 15 календарних днів з дня сплати позивачем на користь відповідача авансового платежу визначеного у п. 4.2.1 Договору. Таким чином, оскільки зазначений авансовий платіж у розмірі 37 582 грн. 00 коп. відповідач отримав 22 жовтня 2013 року, ремонтні робити він повинен був закінчити до 06 листопада 2013 року. Проте, станом на день звернення з позовом до суду визначені умовами Договору роботи відповідачем не виконані, що є грубим порушенням умов Договору. 16 квітня 2014 року позивач направив відповідачу рекомендований лист з вимогою в строк до 22 квітня 2014 року приступити до виконання робіт за Договором, або в той же термін повернути позивачу сплачений аванс та штрафні санкції передбачені умовами Договору. Однак, вимогу позивача відповідач залишив без уваги та у визначений строк до виконання робіт не приступив і отримані від позивача гроші останньому не повернув. На підставі зазначеного, позивач просив розірвати між ним та відповідачем Договір та стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду, яка складається з сплаченого позивачем авансового платежу - 37 582 грн. 00 коп. та неустойку, яка передбачена п.п. 8.4, 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп. Крім того, позивач зазначає, що через свої неправомірні дії відповідач, окрім матеріальної шкоди, завдав позивачу ще й моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях у зв'язку з ризиком втрати позивачем значної суми грошей та витрачання часу та зусиль на відновлення порушених прав позивача. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 15 000 грн. 00 коп., яку також просить стягнути з відповідача на користь позивача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому, відповідач зазначив, що він як підрядник не порушував своїх зобов'язань передбачених Договором, але позивачем було порушено свої зобов'язання, зокрема, щодо сплати авансового платежу у розмірі 38 000 грн.00 коп. та щодо здійснення остаточних розрахунків та прийняття робіт. Так, не зважаючи на прострочення з боку позивача оплати авансового платежу в розмірі, передбаченому п. 4.2.1, що є передумовою для перебігу строку виконання робіт, відповідачем майже в повному обсязі були виконанні роботи, передбачені Договором, із залученням відповідних підрядників. Тобто, сума частини авансового платежу передана позивачем відповідачу повністю пішла на придбання матеріалів для виконання умов Договору. Припинення робіт на об'єкті була зумовлена лише погодними умовами. Проте, оскільки в подальшому позивач відмовився розрахуватися за роботи по попередніх договорах підряду, а також не доплатив авансовий платіж у розмірі, визначеному п. 4.2.1 Договору, роботи, передбачені Договором, не були завершені в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 837 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. При цьому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Так, у судовому засіданні встановлено, що 18 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір підряду № 18102013 (а.с. 19-22). Згідно п.п. 1.1., 1.3 Договору відповідач зобов'язався на умовах Договору та згідно з вимогами чинного законодавства, за завданням позивача на свій ризик виконати на об'єкті: житловий будинок садибного типу по [ADDRESS], Бориспільського р-ну, Київської обл., та здати позивачу у встановлений Договором строк комплекс робіт по оздобленню колон з виготовленням ентазису згідно до узгодженого сторонами Додатку № 2 до цього Договору. Також, позивач у відповідності до п.п. 2.1 Договору зобов'язався оплатити роботу відповідача у розмірі 50 000 грн. 00 коп. Як вбачається зі змісту позовної заяви, змісту позовних вимог та пояснень наданих представником позивача у судовому засіданні, звертаючись з даним позовом до суду позивач, серед іншого, просить розірвати між ним та відповідачем вказаний Договір, стягнути з останнього майнову шкоду в сумі сплаченого авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. та неустойку, яка передбачена п.п. 8.4, 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп. у зв'язку з тим, що відповідач безпідставно відмовився виконати роботи, визначені Договором, та не приступив до їх виконання. Так, згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно вимог ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Відповідно до ст. 852 ЦК України передбачено, що якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Умовами п.п. 8.4 та 8.7 Договору передбачено, що у випадку порушення підрядником строків виконання робіт, що передбачені умовами цього Договору, підрядник, за умови відсутності винних дій замовника у створенні зазначеного прострочення, зобов'язаний сплатити на користь замовника штрафну санкцію в розмірі 1 % від загальної вартості робіт за цим Договором за кожен день такого прострочення. У випадку безпідставної відмови підрядника від виконання робіт після підписання Договору та отримання перших коштів від замовника, підрядник зобов'язаний повернути отримані кошти та сплатити штрафну санкцію у розмірі 15 % від загальної вартості робіт за цим Договором. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 846 ЦК України визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Згідно положень ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін. Так, у відповідності до умов п. 4.2 Договору розрахунок за цим Договором здійснюється у два етапи, а саме: перший авансовий платіж в розмірі 30 000 грн. 00 коп. замовник сплачує підряднику протягом 10 банківських днів з дня укладення Договору, а остаточний розрахунок в розмірі 12 000 грн. сплачується замовником протягом 5-ти банківських днів з дня переходу до замовника результату виконаних робіт згідно п. 5.6 Договору. При цьому, положеннями п.п. 3.1, 4.2.1 Договору передбачено, що відповідач зобов'язався виконати робити, передбачені цим Договором, протягом п'ятнадцяти календарних днів з дня сплати позивачем авансового платежу у розмірі 38 000 грн. 00 коп. Проте, згідно розписки відповідача від 22 жовтня 2013 року, останній отримав від позивача лише частину авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. (а.с. 31), що також не заперечується позивачем у позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні. Тобто, виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки п'ятнадцятиденний строк виконання робіт відповідачем розпочинається з дня отримання від позивача авансового платежу у розмірі саме 38 000 грн. 00 коп., твердження позивача про безпідставну відмову відповідача виконати роботи визначені Договором є безпідставними та необґрунтованими, оскільки строк виконання підрядником своїх зобов'язань за Договором не настав. Положеннями ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи вказані вимоги закону, умови Договору та встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання укладеного між позивачем та відповідачем Договору підряду № 18102013, а також стягнення з останнього на користь позивача штрафних санкцій, передбачених п.п. 8.4, 8.7 Договору у загальному розмірі 88 000 грн. 00 коп., є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь майнової шкоди в сумі сплаченого авансового платежу у розмірі 37 582 грн. 00 коп. слід зазначити наступне. Так, згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК Україні майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі. Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, під збитками розуміються витрати, пов'язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди. Отже, враховуючи зазначенні правові норми, передані позивачем відповідачу в якості авансового платежу на підставі Договору грошові кошти, не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою в розумінні закону. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 37 582 грн. 00 коп., є безпідставними і задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. 00 коп., то суд також не знаходить підстав для задоволення позову у вказаній частині виходячи з наступного. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Книгою п'ятою «Зобов'язальне право» ЦК України, зокрема параграфом 3 «Будівельний підряд» глави 61 розділу ІІІ даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і Договором, укладеним між сторонами. Більш того, у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини щодо протиправних дій відповідача по відношенню до позивача в частині неналежного виконання умов Договору. При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, зокрема щодо безпідставної відмови відповідача виконати роботи визначені Договором та приступити до виконання таких робіт, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 526, 610, 611, 629, 837, 846, 849, 852, 854, 875, 879, 1166, 1167 ЦК України та

Outcome: dismissed