Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із звернення стягнення на предмети застави, просив з урахуванням уточнень позовних вимог визнати недійсним договір факторингу № 14 від 08.12.2014 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Український Бізнес Банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Велес-Д», застосувати наслідки недійсності цього правочину з моменту його укладення. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що договір факторингу укладено із порушенням чинного законодавства, на підставі сфальсифікованих документів не уповноваженою особою без згоди боржника, договір є нікчемним. Представник відповідача ПАТ «Український Бізнес Банк» Пісний А.В. в судовому засіданні позов визнав в частині застосування наслідків нікчемності правочину, посилаючись відсутність потреби визнання недійсним нікчемного правочину, який укладено всупереч локальним нормативним актам банку. Представник відповідача ТОВ «Велес-Д» Чигир Т.Ф. проти позову заперечив повністю, посилаючись на його необґрунтованість і недоведеність. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 лютого 2009 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та [PERSON], [PERSON] були укладені три договори застави транспортних засобів, якими забезпечено вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк» за кредитним договором № 80/ф від 16.02.2009 року, що підтверджується договорами. 08 грудня 2014 року між ТОВ «Велес-Д» та ПАТ «Український Бізнес Банк» було укладено договір факторингу № 14, за умовами якого банк переуступив товариству право вимоги до [PERSON] за кредитними зобов'язаннями по договору № 80/ф від 16.02.2009 року, що підтверджується договором, листами. 08 грудня 2014 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ТОВ «Велес-Д» укладено три нотаріально посвідчені договори про відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, якими на користь ТОВ «Велес-Д» було відступлено право вимоги за вказаними договорами майнової поруки, що підтверджується договорами. 17 червня 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український Бізнес Банк» прийнято рішення № 1, яким визнано нікчемними договори факторингу, в тому числі і оспорюваний договір факторингу № 14 від 08.12.2014 року, а також відповідні договори про уступлення права вимоги, що підтверджується рішенням, протоколом № 1 засідання комісії з перевірки договорів, матеріалами переписки, заявою про злочин, витягом із ЄРДР. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Обгрунтовуючи позов позивач посилаєтся на порушення його цивільних прав як заставодавця і боржника оспорюваним правочином. Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч.1 ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Чинним законодавством не передбачено необхідності отримання згоди боржника на укладення договору факторингу, тому доводи позову про недійсність оспорюваного правочину через відсутність згоди позивача є такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Суд вважає, що у позивачем належно не обґрунтовано які його цивільні права були порушені оспорюваним договором, позивач не є стороною оспорюваного договору, тому відповідні доводи позову суд вважає безпідставними. Доводи про порушення прав позивача як заставодавця не можуть враховуватись в межах розгляду заявлених позовних вимог, оскільки не стосуються саме оспорюваного договору, а договори застави та відступлення права вимог відносно застави позивач не оспорював. Крім того, вимоги позову суперечать мотивам і підставам, які покладені в основу позовних вимог, оскільки позивач вказує на те, що один і той самий правочин є недійсним та нікчемним одночасно, що суперечить положенням ЦК України. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із встановлених судом фактичних обставин спору не вбачається достатніх і визначених законом підстав для висновку про наявність порушень законних прав чи інтересів позивача, для судового захисту таких прав чи інтересів. Суд вважає [PERSON] у спірних правовідносинах неналежним позивачем, а обраний ним спосіб захисту його прав та законних інтересів необгрунтованим. Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed