Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

позивач звернувся з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги мотивує тим, що він із відповіді Першої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області від 31.07.2013р. № 2038/01-16 дізнався, що підставою для накладення заборони на відчуження його майна було повідомлення Салівонківського цукрового заводу від 15.10.1958р. у зв'язку з отриманням позики в розмірі 2000 крб. Окрім того, з вказаної відповіді Державної нотаріальної контори дізнався, що у повідомленні на накладення заборони не була зазначена дата народження [PERSON], а ідентифікаційний номер не зазначався, оскільки у 1958 році ідентифікаційних номерів не існувало. 06.08.2014 року ним було скеровано запит ПАТ «Саливонківський цукровий завод» з проханням повідомити дату народження [PERSON], який працював та/або працює на вказаному цукровому заводі та отримав позику, за неповернення якої у 1958 році була накладена заборона на його майно. Однак, по сьогоднішній день відповіді із вказаного Підприємства на цей запит він не отримав. З відповіді Київського обласного державного нотаріального архіву від 26.09.2014року № 01-17-2540 він дізнався, що в алфавітній книзі обліку заборон справді наявний запис про накладення заборони на ім'я [PERSON], копію сторінки з алфавітної книги додано. Окрім того, до відповіді додано копію повідомлення та заборони, які були підставою для накладення заборони на вказану вище квартиру. Із змісту вказаного документу зробив висновок про те, що заборона була накладена Першою Білоцерківською міською нотаріальною конторою 15.10.1958року на підставі повідомлення Саливонківського цукрового заводу від 15.09.1958року у зв'язку з непогашенням працівником [PERSON] позики в сумі 2000 карбованців, яку останній отримав на цьому підприємстві 25.04.1955року терміном на 3 роки. Іншу інформацію, зокрема про дату народження тієї особи, що не повернула отриману на цукровому заводі позику або інші відомості, які б дозволили ідентифікувати останнього нотаріальний архів не повідомив, у зв'язку з їх відсутністю в нотаріальному архіві. Він за час своєї трудової діяльності ніколи не працював на Салівонківському цукровому заводі, який знаходиться у Київській області, що підтверджується копіями сторінок з його трудової книжки. В період з 27.07.1954р. по 08.03.1956р. він працював у Будівельному управлінні № 1 в м. Львові, яке входило до структури Міністерства міського сільського будівництва УРСР. У період з 10.08.1956р. по 01.05.1958р. працював на Межевському сирному заводі Тресту молочної промисловості, який входив до складу Дніпропетровського економічного адміністративного району Ради народного господарства. 30.07.1958р. він був прийнятий на роботу у Будівельне управління № 1 Львівського обласного будівельного тресту, в якому пропрацював не один десяток років. Таким чином вважає, що безпідставно було накладено заборону на відчуження його майна, накладеного Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 15.10.1958року на підставі повідомлення Салівонківського цукрового заводу: При цьому, він звертався із вимогою до [PERSON] служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області від 18.06.2014 року та до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області від 23.12.2013 року , однак отримав відмову у знятті заборони з його майна. Оскільки накладений арешт на його майно позбавляє йому можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись таким майном. Тому вважає, що його право та інтереси порушені, а тому звернувся у суд за захистом такого. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Саливоківський цукровий завод» у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечив представник позивача. Представник відповідача [PERSON] служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області у судове засідання не зявився, однак направив клопотання, яке отримано судом 21.09.2015 року та з якого видно, що він просить справу розглядати у його відсутності, при цьому направив на адресу суду письмові пояснення, та вказують у таких, що вони не є належними відповідачем по справі. А тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечив представник позивача.. Представник третьої особи Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області судове засідання не зявився, однак направив лист, який отриманий судом 03.08.2015 року та з якого видно, що він просить справу розглядати у його відсутності. А тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечив представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та обєктивно оцінивши матеріали справи, документи які подані сторонами, докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, доводи сторін, норми права які підлягають застосуванню, суд вважає, що позов слід задовольнити за наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 15.10.1958року на підставі повідомлення Салівонківського цукрового заводу було накладено заборону на відчуження майна позивача [PERSON]. Із відповіді Першої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області від 31.07.2013р. № 2038/01-16 вбачається, що підставою для накладення заборони на відчуження майна [PERSON] було повідомлення Салівонківського цукрового заводу від 15.10.1958р. у зв'язку з отриманням позики в розмірі 2000 крб. Окрім цього, накладення заборони не була зазначена дата народження [PERSON], ідентифікаційний номер не зазначався, оскільки у 1958 році ідентифікаційних номерів не існувало, але [PERSON] на момент накладення заборони проживав за адресою: [INFO]. Як вбачається із відповіді Київського обласного державного нотаріального архіву від 26.09.2014року № 01-17-2540, що в алфавітній книзі обліку заборон справді наявний запис про накладення заборони на ім'я [PERSON]. Окрім того, до відповіді додано копію сторінки з алфавітної книги, копію повідомлення та заборони, які були підставою для накладення заборони на вказану вище квартиру. Із змісту повідомлення та заборони(а.с.22) вбачається, що заборона була накладена Першою Білоцерківською міською нотаріальною конторою 15.10.1958року на підставі повідомлення Саливонківського цукрового заводу від 15.09.1958року у зв'язку з непогашенням працівником [PERSON] позики в сумі 2000 карбованців, яку останній отримав на цьому підприємстві 25.04.1955року терміном на 3 роки. Як вбачається із копії трудової книжки позивача(а.с.6-9), що останній ніколи не працював на Салівонківському цукровому заводі, який знаходиться у Київській області, а тому відношення до отримання даної позики від Саливонківського цукрового заводу позивач не має. Наявність заборони щодо майна [PERSON], в тому числі заборона на відчуження квартири, а також відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру заборон на підставі повідомлення Салівонківського цукрового заводу від 15.10.1958року обмежує право власності [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]. Для зняття заборони у позасудовому порядку позивач звернувся з вимогою до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори (запит від 23.12.2013р.) та до [PERSON] служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області (запит від 18.06.2014р.). Однак отримав відмову у знятті заборони із майна, яке належить йому на праві приватної власністю. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Як вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру №234477 від 16.01.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.07.2008 року №196229637(а.с.15-16), що квартира [ADDRESS], загальною площею 62,7 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України, - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до п. 33 Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976р. № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню..

Outcome: approved