Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Позивач та його представник адвокат Урум А.Д. (ордер серії МК № 126256 від 09.11.2020 р.) у підготовче судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: договір купівлі - продажу від 01.08.2006 р.; витяг про державну реєстрацію житлового будинку по [ADDRESS] , власник [PERSON] ; технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , самочинних споруд не має; звіт про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку по [ADDRESS] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] . З 2009 р. позивач проживає у даному житловому будинку, утримує його у придатному для проживання стані, обробляє земельну ділянку. З метою недопущення руйнування житлового будинку, позивач за свої кошти проводить поточні ремонти, обладнав санвузол у будинку, каналізацію, провів воду у будинок, спорудив навий паркан і побудував навіс на всю довжину будинку. Відповідач коштів на утримання будинку, на поточні та капітальні ремонти, не надавала. Позивач з 2009 р. сплачує усі комунальні платежі, земельний податок та несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності даного будинку. Отож з 2009 р. позивач проживає у даному житловому будинку, який знаходиться у власності [PERSON] , відкрито, постійно та безперервно володіє та користується будинком, усі сусіди знайомі із позивачем, що свідчить про відкритість володіння та користування житловим будинком. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає, що за ним може бути визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , в порядку ст.. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивач з 2009 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком по [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 01.08.2006 р. У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, погодилась із позовними вимогами, про що свідчить заява, яка знаходиться матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на житловий будинок по [ADDRESS] в порядку ст.. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved