Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.05.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у вигляді власноручно написаної позичальником розписки. Згідно розписки, [PERSON] взяв від нього позику 1500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 21.07.2018 року. У вказаний строк та на час подання позову до суду [PERSON] не повернув взяті у борг грошові кошти. Станом на дату повернення 21.07.2018 року основна сума боргу становила 39 705 грн. Однак із настанням строку повернення взятої позики позичальник не виконав взятих на себе зобов`язань, уникає будь-яких зустрічей з ним, чим виявляє свою неповагу та недобросовісність. Оскільки [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання, а позикодавець як власник коштів розраховував на використання вказаних коштів в інтересах сім`ї, в тому числі отримання від коштів доходу у разі внесення їх на депозит, тому просить стягнути з відповідача суму основного боргу - 39 705,00 грн.; 3 % річних - 1286, 00 грн.; пеню у сумі 15218, 44 грн., 3580, 32 грн. інфляційних нарахувань, а також судовий збір, сплачений ним при поданні позову до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с. 64). Відповідач в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не наддав (а.с.62). Враховуючи те, що сторони до суду не з`явились, суд вважає за необхідне розгляд справи провести відповідно до вимог ст.247 ч.2 ЦПК України без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Судом встановлено, що 21.05.2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] 1500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 21 липня 2018 року, що підтверджується оригіналом розписки, дослідженим в судовому засідання (а.с. 54). Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.1, 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 1046, ч.2 ст. 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявність боргової розписки саме у позивача підтверджує той факт, що відповідач умови розписки не виконав та не повернув грошові кошти та дає підстави вважати про наявність договірних відносин з отримання та повернення позики саме між сторонами спору. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Виходячи із положень вищевказаних норм права, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахуванняна суму боргу трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України) Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач у строки не виконав умови договору, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу у сумі 39705, 00 грн. та трьох відсотків річних. Оскільки сума основного зобов`язання за офіційним курсом на день платежу складає 39 705, 00 грн., боржником прострочено повернення боргу на 394 дні, тому розрахунок 3% річних буде таким: 39705,00 х 3% : 365 х 394 = 1286, 00 грн. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на кі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки наявність умов договору щодо неустойки [PERSON] не доведена, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у сумі 15218, 44 грн. задоволенню не підлягають. При вирішенні питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми індексу інфляції, слід зазначити таке. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з врахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в гривні. Матеріали справи свідчать, що договір позики від 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений в іноземній валюті, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] не підлягають стягненню інфляційні нарахування і в цій частині позову слід також відмовити. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial