Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив усунути перешкоди у праві власності на гараж, розташований за адресою [ADDRESS] шляхом виселення з нього відповідачів. Вказує, що він є власником гаража, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 31607026. Однак він не має можливості ним користуватися за призначенням, оскільки відповідачі розмістили у гаражі свої речі та встановили замки, створюючи йому перешкоди в користуванні. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І. Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 27 січня 2020 року, надано відповідачам строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09 квітня 2020 року. 27 січня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, у якому зазначає, що 05 червня 1998 року він придбав спірний гараж за 7500 гривень у свого приятеля [PERSON] , який власноручно в присутності свідків склав розписку засвідчивши факт продажу йому спірного гаража та отримання грошей за нього, а також підтвердив, що немає претензій з приводу розрахунку за гараж. Зазначає, що даний правочин був добровільним, беззастережним волевиявленням обох сторін, які визнали себе як продавець і покупець і домовились щодо усіх істотних умов договору. Вважає, що даний правочин був оформлений сторонами у вигляді розписки та розглядався ними як договір купівлі-продажу. На виконання цього договору купівлі-продажу ним, як покупцем, було передано продавцю [PERSON] за придбання гаража гроші в сумі 7500 гривень, а останній діючи на виконання умов цього договору звільнив приміщення гаража від своїх речей та передав це приміщення. В подальшому передав йому як фактичному володільцю оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04 вересня 2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1404699 від 04 вересня 2003 року. З 1999 року по теперішній час [PERSON] є фактичним власником спірного гаража, весь час ним користується, здійснював ремонт, сплачував комунальні послуги, володіє оригіналами документів на право власності. Його дружина - [PERSON] рішенням Новоушицької селищної ради №11 від 27 червня 2019 року отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, а позивач завідомо знаючи про продаж спірного гаража, отримав дублікат свідоцтва про право власності на нього та оформив свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідач [PERSON] вважає, що його поведінка не є протиправною, так як придбав гараж у законний спосіб і саме через дії позивача був позбавлений можливості здійснити реєстрацію речового права на нерухоме майно, відтак просив у позові відмовити. Представник позивача у вступному слові надав пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у вступному слові позов не визнали, з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши учасників справи, свідків, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом з`ясовано, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з гаража, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Право власності на гараж зареєстровано за [PERSON] 17.05.2019, номер запису про право власності: 31607026. Згідно із розпискою від 05 червня 1998 року [PERSON] отримав у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 7500 грн. за гараж, який знаходиться в по [ADDRESS] , від [PERSON] , претензій не має, сума сплачена вся (а.с.25). Відповідно до розписки від 02 жовтня 2003 року [PERSON] в присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали дану розписку про те, що він продає гараж [PERSON] віддає свідоцтво на право власності на гараж та отримав кошти в сумі 1500 доларів (а.с.26). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 вересня 2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] належав гараж за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Рішенням Новоушицької селищної ради №11 від 27 червня 2019 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів (а.с.29). Розрахункові книжки за електроенергію на гараж видані на ім`я [PERSON] (а.с.30-38). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченими п.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч. 1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Розписки щодо спірного гаражу, які надані відповідачами, не підтверджують права власності на гараж, але визнаються ними як договір купівлі-продажу, а тому мають бути нотаріально посвідченими правочинами та пройти державну реєстрацію. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що право власності на гараж за адресою: [ADDRESS] , набуто позивачем правомірно. В спірному гаражі знаходяться речі відповідачів, у позивача немає доступу до належного йому гаража, через встановлення відповідачами замків. Відповідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В ході розгляду справи, відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження того, що їм належить будь-яке речове право на нежитлове приміщення гаража за адресою: [ADDRESS] . Вказаний гараж зареєстрований за позивачем. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема, усунення перешкоди, відновлення становища, яке існувало до порушення (ст.ст.15,16 ЦК України). Отже, відповідачі чинить перешкоди в користуванні належному позивачу гаражу, який є його власністю, тому необхідно зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користування ним, відтак позов слід задовольнити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються із витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1700,00 грн та судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідачі клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу в зв`язку із їх неспівмірністю, не заявляли. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав суду: ордер про надання правової допомоги серії ВХ №1000987; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого на ім`я [PERSON] ; копію договору про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Солов`єм О.В., відповідно до якого за правову допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 1700 гривень; розрахунок наданих послуг адвокатом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; квитанцію про оплату гонорару від 22 жовтня 2019 року у сумі 1700 гривень; копію акту приймання-передачі виконаної роботи до договору №113 від 22 жовтня 2019 року (а. с. 10-16). Відповідно до даних акту приймання-передачі виконаної роботи (а.с.15), адвокатом виконані наступні послуги: вивчено матеріали справи та надано консультацію - 350 грн; підготовлено позовну заяву - 1050 гривень; представництво у судових засіданнях - 700 грн. За виконану роботу клієнт сплатив гонорар адвокату у розмірі 1700 грн. Відповідно позивачем доведено понесення ним витрат за надання правничої допомоги у розмірі 1700 грн. які підлягають стягненню з відповідачів на користь [PERSON] . Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною першої статті 141 ЦПК України, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Позивач 30 жовтня 2019 року подав позов немайнового характеру. Судовий збір, який підлягав сплаті за подання до суду даного позову та був сплачений позивачем. Отже, враховуючи задоволення позову, витрати позивача зі сплати судового збору підлягають компенсуванню відповідачами.

Outcome: approved