Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування від 07.04.2006 року, згідно якого [PERSON] подарувала належну їй ? частку квартири [ADDRESS], а [PERSON] прийняла в дар ? частку зазначеної квартири недійсним з підстав наявності помилки щодо природи правочину, а саме укладення договору дарування замість заповіту. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали; позивач пояснила, що на прохання свого чоловіка, який був батьком відповідача та володів іншою часткою спірною квартири, підписала разом із ним договір дарування для того, щоб у разі їх із чоловіком смерті відповідачу не потрібно було витрачати час на оформлення спадщини. При укладенні вказано договору дарування сторони домовились, що дарувальник та дарувальниця мають право проживати та бути зареєстрованими у квартирі і безоплатно користуватися нею. Відповідач запевнила позивача, що вона буде користуватися усіма правами власника, буде проживати у спірній квартирі до своєї смерті. З дати укладення договору позивач продовжувала проживати у спірній квартирі та нести всі витрати по комунальним платежам. Відповідач ніколи не заявляла свої права на квартиру, не проживала та не несла витрат за її утримання. Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Згідно договору дарування серії ВСО №958777 від 07.04.2006 року [PERSON] та [PERSON] (кожному з них належить по ? частки квартири) подарували, а громадянка [PERSON] прийняла в дар цілу квартиру №11, яка знаходиться в місті Миколаєві по вулиці Космонавтів будинок №126/3. За змістом пункту 11 вказаного договору сторони домовились, що дарувальник та дарувальниця мають право проживати та бути зареєстрованими в цій квартирі і безоплатно користуватись нею. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації від 06.05.2006 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 1/1 частку квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.04.2007 року. Згідно довідки обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Союз-2» вих.№21 від 24.03.2017 року [PERSON] дійсно мешкає в [ADDRESS] та прописана за вказаною адресою з 2003 року. Відповідно до ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа\~ на підтвердження своїх вимог про визнання\~\~правочину недійсним\~ повинна довести,\~ що така помилка дійсно мала місце,\~ а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що\~ сталося\~ після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~ для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст.58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доводи позивача про те, що вона була впевнена, що після підписання договору дарування буде проживати у зазначеній квартирі до своєї смерті не є підставою для визнання договору дарування в частині недійсним, оскільки умова про проживання відповідача у квартирі була включена до самого договору. 11.03.2004 року, тобто за два роки до укладення оскаржуваного договору, позивач та її чоловік [PERSON] вчинили заповіти, якими заповідали один одному належні їм частки квартири. З урахуванням попереднього складання заповіту на імя свого чоловіка та підписання в подальшому договору дарування разом із чоловіком позивач була обізнана саме про дарування частки квартири, оскільки зазначені документи суттєво різняться за змістом і договір дарування не містив жодних розпоряджень на випадок смерті сторін. Вік позивача на день укладення договору не є таким, що заважав волевиявленню. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна в даному випадку не є тією обставиною, яка б свідчила про неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, оскільки відповідач є громадянкою іншої держави, де постійно проживає, та не потребувала отримання та зберігання у себе технічної документації і ключів від квартири, оскільки при укладенні договору в ній проживав та залишався проживати в подальшому її рідний батько, а відповідачем 06.05.2006 року зареєстровано право власності на квартиру в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Враховуючи, що позивачем не доведено помилку щодо природи правочину, позовні вимоги визнання договору дарування недійсним в частині задоволенню не підлягають. На підставі ст. ст. 203, 229 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed