Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 21 листопада 2007 року між ним і [PERSON] укладено кредитний договір № DN81AR03110023, відповідно до якого він надав останній кредит в сумі 243 029 гривень 20 копійок на термін до 20.11.2014 року зі сплатою відсотків. Посилаючись на те, що відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим не виконала свої зобов`язання за вказаним договором, позивач, уточнивши позовні вимоги під час розгляду справи, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 336 164 гривень 85 копійок (т.с. 2, а.с. 21 - 22). Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав вимоги позову та просив його задовольнити з викладених у заяві підстав (т.с. 3, а.с. 146). Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на той факт, що відповідачем в повному обсязі виконано зобов`язання за договором та в повному обсязі повернуто банку кредитні кошти. Вислухавши вступне слово представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини та приходить до таких висновків. 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір № DN81AR03110023, відповідно до пункту 7.1. якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21.11.2007 року по 20.11.2014 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 243 029 гривень 20 копійок зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля (т.с. 1, а.с. 8 - 10). Відповідно до наданих позивачем на підтвердження своїх доводів письмових доказів, а саме: меморіальних ордерів № 1009 від 26.11.2007 року, № 2ЕZ6 від 20.11.2008 року, № 2F5N від 20.11.2008 року, № РТ020В15TR від 20.11.2009 року, № РТ02В16СS від 20.11.2009 року, № РТ029ВОНХХ від 19.11.2010 року, № РТ029ВОІZB від 19.11.2010 року, № РТ028ВОDT9 від 18.11.2011 року, № РТ028ВОЕ4L від 18.11.2011 року, № РТ020В16А8 від 20.11.2012 року, № РТ020В16ІТ від 20.11.2012 року, РТ020В0Р0V від 20.11.2013 року і № РТ020В0РОС від 20.11.2013 року позивач на виконання своїх зобов`язань за даним договором надав відповідачу кредитні кошти на загальну суму в розмірі 197 311 гривень 47 копійок (т.с. 2, а.с. 2 - 14). Натомість, заперечуючи щодо вимог позову, відповідач надала суду копії квитанції та фіскальних чеків з яких під час розгляду справи встановлено, що остання в період часу з січня 2008 року по квітень 2012 року сплатила на користь позивача за умовами укладеного між ними кредитного договору грошові кошти в розмірі на загальну суму 260 236 гривень 98 копійок (т.с. 1, а.с. 58 - 71). Обставини внесення відповідачем вказаних сум грошових коштів на користь позивача також в повному обсязі узгоджується і об`єктивно підтверджується випискою по особовому рахунку [PERSON] за період з 01.12.2007 року по 01.05.2015 року, що було надано позивачем за запитом суду (т.с. 3, а.с. 184 - 188). Відповідно до наданого позивачем на підтвердження своїх вимог, розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, укладеного між сторонами, станом на 08.07.2016 року відповідач мала заборгованість в сумі 336 164 гривень 85 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 108 474 гривень 52 копійки; заборгованості по процентам за користування кредитом - 27 378 гривень 65 копійок; заборгованості по комісії за користування кредитом - 22 380 гривень 28 копійок і пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 177 931 гривень 40 копійок (т.с. 2, а.с. 22 - 25). Проте, суд обов`язково враховує зміст рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, яким частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль марки «КІА», модель «SORRENTO», рік випуску 2007 , тип ТЗ : легковий універсал-В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року в розмірі 115 825 гривень 09 копійок (т.с. 2, а.с. 38 - 39). Вказаним рішенням cуду встановлено, що станом на 30 жовтня 2012 року у позичальника утворилася заборгованість у загальному розмірі 115 826 гривень 09 копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 96 499 гривень 88 копійок; заборгованості за процентами за користування кредитом - 9 811 гривень 75 копійок; заборгованості за комісією за користування кредитом - 5 164 гривень 68 копійок і пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 4 348 гривень 78 копійок. Нормою частини 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та її складових, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Зокрема, виходячи з умов кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в заставу майна. Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Норма абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Тобто, пред`явивши у листопаді 2012 року позов до позичальника про звернення стягнення на предмет застави, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом після дня пред`явлення позову припинилося. При цьому, під час розгляду справи, із наданої представником позивача у заяві без номеру від 16.03.2020 року інформації та листа Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) без номеру від 11.04.2020 року, в судовому засіданні встановлено, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року № 2/0417/8987/2012 про звернення стягнення на предмет застави і його реалізації, - для виконання не надходило і на виконанні не перебуває (т.с. 3, а.с. 181, 199). Як наголошено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року за результатами перегляду попередній судових рішень у даній цивільній справі, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Однак, обґрунтовуючи та заявляючи свої вимоги, позивач не посилається на статтю 625 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що відповідач в рахунок погашення кредитної заборгованості перед позивачем, сплатила за кредитом грошові кошти в розмірі на загальну суму 260 236 гривень 98 копійок та вимоги позивача в повному обсязі задоволено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed