Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд: -Визнати спадщину після смерті [PERSON] , що складається з трьохкімнатної квартири загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлою; -Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею - 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . -Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] . -Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що в ході судового розгляду по справі 522/9017/19 Позивачу стало відомо, що в 1978 році [PERSON] та його сім`ї у складі: дружини - [PERSON] , сина - [PERSON] , онука - [PERSON] , був виданий ордер на трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Особистий рахунок після смерті [PERSON] був переоформлений на [PERSON] . В 1979 році [PERSON] , її син - [PERSON] , онук - [PERSON] , були зареєстровані у названій квартирі. У 1992 році [PERSON] купила спірну квартиру. В 1995 році [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання з названої квартири та іммігрувала до Ізраїлю, де згодом і померла. У 2001 році [PERSON] переїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання. [INFO] [PERSON] помер. При цьому, [PERSON] не знявся з реєстрації місця проживання та й досі зареєстрований у вищеназваній квартирі. З 2001 року по дійсний час [PERSON] користується квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , сплачує від імені [PERSON] комунальні платежі. 23.02.2018р. державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на названу квартиру за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що цей договір не набув чинності оскільки не був нотаріально посвідчений; спірна квартира не була передана покупцеві, а тому вважається неукладеним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору. Також, позивач зазначає, що оскільки з моменту укладання на Одеській універсальній біржі «Витязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна до формування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових прав на нерухоме майно в КП БТІ, яка не була проведена сторонами договору, право власності на спірну квартиру за цим договором у [PERSON] не виникло, а також не визнано дійсним у судовому порядку. 11.10.2018р. [PERSON] продала названу квартиру [PERSON] 07.06.2019р. [PERSON] продав цю квартиру [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що у [PERSON] , в якості спадкодавця, яка померла в Ізраїлі, відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, у зв`язку з чим спадщину слід вважати відумерлою. Згідно відомостей викладених з позові, документи, які підтверджують смерть [PERSON] можуть бути надані [PERSON] та/або витребувані судом за клопотанням Позивача у відповідному консульському відділі посольства Ізраїль. Також в позові зауважується, що оскільки територіальна громада з часу відкриття спадщини набула права на квартиру, однак квартира вибула з її володіння, то це є підставою для витребування квартири з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача та скасування попередньої реєстрації права власності. Від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/20066/18 ухвалено стягнути з [PERSON] заборгованість на користь [PERSON] . Під час виконання рішення суду [PERSON] звернувся до [PERSON] із пропозицією продати спірну квартиру, з метою погашення заборгованості перед стягувачем. Виконавчою службою при виконанні рішення суду, було роз`яснено [PERSON] та [PERSON] основні вимоги до придбання [PERSON] спірного майна. Стягувачем [PERSON] було надано відповідну згоду [PERSON] на продаж арештованої квартири у відповідності до п. 8 ст. 26 ЗУ «Про Виконавче провадження». 20.05.2019р., [PERSON] разом із [PERSON] уклали попередній договір, за яким сторони домовились в строк до 01.09.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 07.06.2019р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу названої квартири. [PERSON] зазначила, що, зі слів [PERSON] , сам він у вказаній квартирі не проживав, та надав усну згоду на тимчасове безоплатне мешкання в ній невідомих [PERSON] на той час осіб, задля надання належної охорони майну. При цьому, коли у [PERSON] стане така потреба, вказані люди, після укладання належного договору купівлі-продажу квартири, не стануть перешкоджати у користуванні та розпорядженні майном. Однак, після того, як [PERSON] стала власником вказаної квартири, на вимоги звільнити майно, [PERSON] безпідставно продовжила користуватись вказаним житлом та виселитись відмовилась, у зв`язку з чим [PERSON] була вимушена звернутися до суду, внаслідок чого її право було захищено судом. Так, [PERSON] вважає, вона придбала квартиру у порядку, встановленому для виконання судових рішень, у зв`язку з чим ніхто не може її витребувати в неї. Також, [PERSON] зауважує, що ніким не спростований факт добросовісного та правомірного набуття за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Крім того, Казимирська зазначає, що смерть [PERSON] ніяким чином не підтверджена, що свідчить про те, що названа квартира не може вважатись відумерлою спадщиною. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити та повідомив, що 11.10.2018р., між ним та [PERSON] було укладено Договір купівлі продажу, за якою він купив квартиру під [ADDRESS] . Далі, рішенням суду ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою. Під час виконання рішення суду, [PERSON] звернувся до [PERSON] з пропозицією продати квартиру [ADDRESS] . 20.05.2019р. [PERSON] разом із [PERSON] уклали попередній договір, за яким сторони домовились в строк до 01.09.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. 07.06.2019р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу названої квартири. Також [PERSON] пояснив, що сам він у вказаній квартирі не проживав, та за проханням [PERSON] надав дозвіл на тимчасове проживання [PERSON] зі своїм чоловіком, які фактично здійснюють охорону майна, але при умові того, що якщо йому знадобиться вказана квартира, то [PERSON] зі своїм чоловіком мають її звільнити. Третя особа [PERSON] , як законний представник [PERSON] , [PERSON] , пояснив, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані та проживають його малолітні діти. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, так як квартира придбана [PERSON] у встановленому законом порядку. Інші учасники процесу до судового засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином у встановленому порядку. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши наявні та надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Матеріалами справи встановлено, що 15 січня 1992 року Управління житлового господарства та соціального розвитку треста «Чорноморгідрострой» продало, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-011 Ц від 21.06.2001 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Договір укладено на Одеській універсальній біржі «Витязь» та зареєстрований в Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за реєстраційним №2001-011Ц від 21.06.2001 року. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 2001 році, для надання йому оцінки слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно положень ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди. При цьому, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарні біржі», в редакції, яка діяла на момент укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі», тобто встановлений законом спеціальний порядок. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Таким чином, зважаючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, слід відмітити, що доводи позивача не узгоджуються з висновками суду зробленими на підставі положень законодавства. Крім того, 23 лютого 2018 року, на підставі наданих [PERSON] документів, державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. було зареєстровано право приватної власності на квартиру за [PERSON] , номер запису про право власності 25065893. Виходячи з викладеного суд вважає, що позивачем не надано жодних належних та обґрунтованих доказів обставинам, на які він посилається стосовно недотримання законної процедури щодо укладання на Одеській універсальній біржі «Витязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна. Одночасно суд зауважує, що позивач не заявляв позовних вимог про визнання названого договору недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Суд зауважує, що перевіривши умови договору на предмет законності, недійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-011 Ц від 21.06.2001, законом не встановлена. Суд також критично ставиться до вимоги позивача про визнання спадщини після смерті [PERSON] , що складається з трьохкімнатної квартири загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлою, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 1216 ЦК України затверджено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В ч. 1 ст. 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Отже, з системного аналізу перелічених норм слід дійти висновку, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо особа померла та після неї залишилась спадщина, яка може бути успадкована спадкоємцями, але спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або усунені від права на спадкування, або не прийняли спадщину, або відмовились від її прийняття. Відумерлість спадщини опосередковує перехід майна власника у зв`язку із смертю останнього. Вважаючи, що [PERSON] померла та спадщину після неї ніхто не приймав, представником Одеської міської ради, як органу місцевого самоврядування, на виконання положень ч. 1 ст. 1277 ЦК України, подано до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Однак, з долученого самим позивачем до справи листа Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.08.19 № 13747/51-17 вбачається, що актового запису про факт смерті [PERSON] не виявлено. З відомостей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 18.07.2019р. вбачається, що [PERSON] зареєстрованою/знятою по м. Одесі та Одеської області не значиться. З відомостей викладених в позовній заяві вбачається, що саме в ході судового розгляду по справі 522/9017/19 Позивачу стало відомо про смерть [PERSON] , при цьому документи на підтвердження смерті [PERSON] мали бути під час розгляду в суді надані третьою особою [PERSON] та/або витребувані судом за клопотанням Позивача у відповідному консульському відділі посольства Ізраїль, у разі задоволення клопотання судом. Так, третьою особою [PERSON] в ході розгляду дійсної справи, жодного допустимого доказу на підтвердження факту смерті [PERSON] суду надано не було. Крім того, з метою додержання та застереження основних засад (принципів) цивільного судочинства щодо змагальності сторін, судом задоволено клопотання Позивача про витребування доказів по справі, шляхом постановлення належної ухвали. Задля дослідження обставин, що підлягають доказуванню, судом було вирішено витребувати з посольства держави Ізраїль в Україні відомості про смерть [PERSON] . На виконання ухвали суду листом Консула Посольства Держави Ізраїль в Україні від 29 лютого 2020 року повідомлено, що інформацію та документи стосовно громадянки Ізраїль [PERSON] необхідно витребувати у її родичів, які в свою чергу можуть звернутись до Посольства Держави Ізраїль і замовити необхідні документи. Вказана відповідь Консула Посольства Держави Ізраїль в Україні не підтверджує суду факт смерті [PERSON] . Крім того, судом витребувалась інформація з Державної прикордонної служби України, однак у відповідь на ухвалу суду повідомлено, що не має можливості надати інформацію щодо перетинання державного кордону України [PERSON] , факти перетинання державного кордону України зазначеними в ухвалі особами в центральному сховищі даних інформаційно-телекомунікаційній системі прикордонного контролю «Гарт-1» (у тому числі в архівній баз даних) не виявлені. Судом зауважується, що відповідно до положень ч.ч. 2-5 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, крім іншого: роз`яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, цією ж нормою законодавець встановив, що Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Положеннями ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В положеннях ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, ч. 4 ст. 83 ЦПК України передбачено, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Слід приділити увагу тим обставинам, що судом було надано позивачу завеликий термін для збирання доказів при проведенні попереднього судового засідання, однак позивачем, приймаючи до уваги те, що суд сприяв в реалізації сторонами їх процесуальних прав, не було наведено причин з яких він не може надати відповідні докази до суду. При цьому суд враховує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, належним доказом факту смерті особи може бути свідоцтво про смерть. Отже, приймаючи до уваги сприяння судом у здійсненні сторонами своїх процесуальних прав, повне та всебічне дослідження судом матеріалів справи, доводів та обставин, на які посилаються сторони, позивачем не надано жодного доказу та не доведено суду головної підстави для визнання спадщини відумерлою смерті [PERSON] , що позбавляє надати особі статусу спадкодавця, а квартирі яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відумерлої спадщини. Виходячи з викладеного слід відмовити й у задоволенні вимоги позивача про визнання права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так як вона є похідною від вимоги про визнання спадщини відумерлою. Далі, 11 жовтня 2018 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано в реєстрі за №308. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2019 року по справі № 520/20066/18 ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист. Постановою Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 17.04.2019р. було відкрито ВП № 58934649 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси № 520/20066/18, виданого 05.03.2019р. Крім того, постановою Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 17.04.2019р. ВП № 58934649 було накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] . 25.04.2019р. [PERSON] направив до Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області заяву, в якій просив повідомити про можливість реалізації квартири [ADDRESS] ,

Outcome: dismissed