Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], ТзОВ «Добрий газда» про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25 грудня 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Добрий газда», укладено договір позики № 1/12-01-2009, умовами якого передбачено надання 120 000 (Сто двадцяти тисяч) гривень 00 коп. строком на три роки зі сплатою 2,5% за кожен місяць користування. Зазначає, що кошти у розмірі 120 000,00 грн. [PERSON] було передано [PERSON] та директорові ТзОВ «Добрий газда». Половину позики у розмірі 60 000 (Шістдесят тисяч) гривень 00 коп. [PERSON] повернув. Решту позики, розміром 60 000,00 грн., не повернуто, у зв'язку із чим утворилася заборгованість перед позивачем, що порушує майнові права останнього. На неодноразові вимоги повернути борг [PERSON] не реагує. Вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить такий задоволити. Позивач та його представник в судове засідання не з»явились, однак представник позивача направив до суду лист в якому просить розгляд справи здійснювати без участі представника позивача. Окрім того зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з»явився, однак подав до суду заяву в якій просить розгляд справи здійснювати у його відсутності. Окрім того вказав, що проти позову заперечує, просить відмовити в такому з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2008 року позивач звернувся до директора Відповідача-2 з проханням укласти договір позики грошових коштів. Метою укладення такого договору позики було те, що Позивач надасть суму у розмірі 120 000,00 грн. як позику Відповідачу-2. Окрім цього з матеріалів справи, вбачається, що відповідно до банківських виписок за період з 25 грудня 2008 року по 01 лютого 2009 року (період протягом якого за договором позики мали надійти кошти на рахунок Відповідача-2 (п.2.2. договору) жодна сума від позивача не надходила на розрахунковий рахунок Відповідача-2. Також, відповідно до записів у касовій книзі, позивачем не було внесено в касу товариства жодної гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В своїй позовній заяві позивач не подає суду докази того коли саме, за яких обставин, та яку саме суму коштів передав за договором позики, лише надає копію договору позики, та зазначає, що кошти у сумі 120 000,00 грн. було передано Відповідачу - 1, хоча зазначає як директору Відповідача-2. Хто саме передавав кошти, в якій сумі, частинами чи в повній сумі, позивач не вказує. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника. Однак, ані Відповідач-2, ані Відповідач-1 не надавали жодної розписки. Разом з тим як вбачається з матеріалів справи така також відсутня у матеріалах даної справи. Тому суд вважає, що у позивача відсутні будь-які докази укладення договору позики. Також, суд критично відноситься до тих обставин, що 60 000,00 грн. було повернено позивачу. З матеріалів справи вбачається, що Відповідач-2 ніколи не перераховував кошти Позивачу та посадова особа - директор теж не повертав за договором позики від 25 грудня 2008 року жодної суми. А відтак є незрозумілим чим саме порушив Відповідач-2 майнові права Позивача, адже в прохальній частині Позивач просить суд стягнути суму у розмірі 60 000,00 грн. з фізичної особи [PERSON]. Також слід зазначити, що Позивач, також не надає суду доказів того які саме та коли, кому ним виставлялися вимоги про повернення боргу. Якщо ж брати до уваги той факт, що між Позивачем та Відповідачем- 2 було укладено договір позики і за ним існує заборгованість, то незрозумілою є вимога Позивача до Відповідача - 1 фізичної особи про стягнення 60 000,00 грн. Окремої уваги потребує той факт, що відповідно до п. 3.1. договору позики, термін позики - три роки з моменту одержання останнього траншу Відповідачу-2 невідома дата одержання другого траншу за договором позики, однак, як вбачається з матеріалів справи, Позивач мав би дотриматися п. 2.2. договору позики та перерахувати останній транш до 24 січня 2009 року, то 24 січня 2012 року сплинув строк користування позикою. Однак, з 24 січня 2012 року до дати пред'явлення позову пройшло майже 6 (шість) років, і за цей час жодних вимог Позивач ані Відповідачу-1 ані Відповідачу-2 не пред'являв. Таким чином, суд вважає, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання, така позиція висвітлена, Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14. Також, суд приймає до уваги той факт, що самим договором позики не підтверджено факт передачі грошей, а чітко визначено, що кошти у сумі 80 000,00 грн. як перший транш будуть передані 22 січня 2009 року. Тому, Позивач не вправі стверджувати, що передав такі гроші в момент підписання договору позики. А відтак суд приходить до переконання, що так як не мало місце порушення чи обмеження, невизнання прав Позивача, та сам Позивач теж не обґрунтовує підставу своєї вимоги у стягненні моральної шкоди, відповідно така вимога є незаконною та необгрунтованою. У зв'язку із наведеними вище, а також враховуючи позицію Верховного суду України щодо необхідності підтвердження факту передачі грошових коштів за договором позики грошей, відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову. За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed