Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнення компенсації втрати частини заробітку. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30.03.2018 його було звільнено із займаної посади, однак відповідач в установлені законом строки не провів з ним кінцевого розрахунку. Зважаючи на вказані обставини, просив стягнути з відповідача заборгованість по основній заробітній платі в розмірі 28245,78 грн., 11 180, 21 грн. - компенсацію за дні невикористаної відпустки, 110 085,57 грн. розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, 470, 81 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати та витрати на правничу допомогу. Після надходження відзиву на позовну заяву, позивач дізнався про дійсний розмір середньоденної заробітної плати, яка за інформацією відповідача складає 901,10 грн., а не 895 грн., про що було заявлено при зверненні до суду. Звернувся до суду із уточненою позовною заявою в якій зазначив, що загальний розмір заборгованості по заробітній платі позивача становить 33 909, 61 грн., розмір якої йому раніше не був відомий, з причин ненадання відповідачем відповідної інформації, розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку їх виплати становить 544, 26 грн., 11 180, 21 грн. - компенсація за дні невикористаної відпустки, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 201 846, 40 грн. та 4440 грн. витрат на правничу допомогу. Вказані кошти просив стягнути з відповідача на користь позивача. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні та вказував на те, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 02.11.2018 складає 33909,16 грн., включаючи заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та компенсації втрати частини заробітку. Посилався на те, що оскільки розмір заборгованості перед позивачем становить 28245,78 грн., то нарахований розмір компенсації за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Проти задоволення витрат на правничу допомогу також заперечував посилаючись на їх недоведеність. Позивач в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. Про причини неявки суд не повідомив. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, наказом №6-вк про прийняття на роботу від 02.02.2015 позивач був прийнятий на роботу на посаду функціонального адміністратора (а.с. 8). Наказом №95-вк про припинення трудового договору від 28.02.2018 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з 30.03.2018 (а.с. 9). В день припинення трудових відносин відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні в т.ч. не виплатив компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки. При визначенні розміру заробітної плати, яка не була виплачена відповідачем у день припинення трудових відносин з позивачем, останній керувався відомостями, які були надані Пенсійним фондом України (а.с. 10) у зв'язку із тим, що відповідач таких відомостей позивачу не надав. Разом із позовною заяво було заявлено клопотання про витребування від відповідача довідки про середню заробітну плату та довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату, включаючи невикористану відпустку та розрахунковий лист. Ухвалою суду від 23.11.2018, яка занесена до протоколу судового засідання вказане клопотання про витребування доказів було задоволено. Відповідно до довідки від 10.12.2018 №859 (а.с. 78) заборгованість по заробітній платі станом на 07.12.2018 починаючи з січня 2018 по квітень 2018 року становить 33 909, 16 грн. Згідно довідки про доходи від 10.12.2018 №860 убачається, що середньоденний дохід позивача становить 901,10 грн. (а.с. 79). Враховуючи відсутність на момент звернення до суду відомостей про заборгованість відповідача по заробітній платі, середньоденного розміру заробітної плати та витребування вказаної інформації у відповідача, позивач уточнив свої позовні вимоги та повністю погодився з тими розрахунками, які були зазначені саме відповідачем. У зв'язку із надходженням вказаних документів, позивач уточнив позовні вимоги, повністю погодився із визначеною відповідачем заборгованістю по заробітній платі в сумі 33 909, 16 грн. та середньоденною заробітною платою в сумі 901,10 грн. Дана обставина свідчить про те, що спору між позивачем та відповідачем з приводу розміру заборгованості по заробітній платі немає, та вона становить 33 909, 16 грн. На день ухвалення рішення відомостей про те, що відповідач виплатив позивачу не оспорювану ним суму заборгованості, матеріали справи не місять. Сторона відповідача у поданому відзиві вказувала на те, що сума компенсації за час затримку розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Такий висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України у постанові №6-259цс17 від 13.07.2017. З матеріалів справи убачається, що позивач був звільнений із займаної посади 30.03.2018. Таким чином, періодом затримки виплати заробітної плати за який підлягає компенсація є період з 01.04.2018 по 22.02.2019, що складає 225 робочих днів. З урахуванням визначеного розміру середньоденної заробітної плати (901,10 грн.) та кількістю прострочених днів їх виплати - 225 днів, розмір компенсації за час затримку розрахунку при звільненні становить 202 747,50 грн. Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реальних перешкод для проведення остаточного розрахунку при звільненні у відповідача не було. Окрім того суд вважає доведеною ту обставину, що відповідач не здійснив виплат у вигляді компенсації за невикористану відпустку за 18 днів, що підтверджується матеріалами справи та наказом про припинення трудового договору. Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір компенсації за дні невикористаної відпустки становлять 11 180, 21 грн., що відповідає дійсним обставинам справи, тому така вимога підлягає задоволенню. Щодо компенсації втрати частини доходів заробітної плати у зв'язку із порушенням строку їх виплати. У відповідності до вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст.2 цього ж Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітну плату. У відповідності з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Згідно розрахунку, здійсненого позивачем та перевіреного судом, сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати складає 544, 26 грн., що на думку суду відповідає дійсним обставинам справи. Щодо компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 4400 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до 2.2.4 договору про надання правової допомоги від 01.10.2018 укладеного між позивачем та адвокатом Бараном М.Ф. клієнт зобов'язаний сплатити виконавцю гонорар за надані юридичні послуги в розмірах та порядку, визначених розділу 4 договору. Згідно з наданими стороною позивача копій квитанцій, актів приймання - передачі наданих послуг, витрати позивача на правничу допомогу становлять 4400 грн. Враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд приходить до висновку, що обсяг понесених позивачем витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, тому вимога підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved