Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання угоди дійсною. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 березня 1996 року позивач [PERSON] та [PERSON] спільно придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13467 від 29 березня 1996 року, оформленого на Одеській товарній біржі. Право особистої власності зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в ОМБТ1 під № 783 стр. 195 кн.138 пр. від 22 квітня 1996 року. 11 липня 1996 року [PERSON] подарувала позивачу Ѕ частину зазначеної квартири на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, Коряченко А. А. Право власності на Ѕ частину квартири зареєстроване за [PERSON] в ОМБТІ під № 783 стр.84 кн.188пр. від 22 липня 1996 року. Тобто, квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності: - Ѕ частина квартири - на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13467 від 29 березня 1996 року, оформленого на Одеській товарній біржі. Право власності зареєстроване в ОМБТІ під № 783 стр. 195 кн.138пр. від 22 квітня 1996 року. - Ѕ частина квартири - на підставі договору дарування квартири від 11 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, Коряченко А. А. Право власності зареєстроване в ОМБТІ під № 783 стр.84 кн. 188пр. від 22 липня 1996 року. Вищевказана квартира складається з двох кімнат, загальною площею 33,10кв.м., корисною площею 32,4кв.м., житловою площею 16,5кв.м. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано на Одеській товарній біржі між, [PERSON] діючої від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності від 24 березня 1996 року посвідченої Капітаном теплоходу « [PERSON]» та інспектором агентства «Бласкокрюінг» А Г. Шулешко, з одного боку, та [PERSON] з другого боку. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності на квартиру в ОМБТІ. В судове засідання сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Поштова кореспонденція направлялась на адресу відповідача, проте була повернута до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення. Оголошення про виклик відповідача до судового засідання розміщені на офіційному сайті суду. Станом на 23 квітня 2019 року від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч.8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 березня 1996 року позивач [PERSON] та [PERSON] спільно придбали квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13467 від 29 березня 1996 року, оформленого на Одеській товарній біржі. Право особистої власності зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в ОМБТ1 під № 783 стр. 195 кн.138пр. від 22 квітня 1996 року. 11 липня 1996 року [PERSON] подарувала позивачу Ѕ частину зазначеної квартири на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, Коряченко А. А. Право власності на Ѕ частину квартири зареєстроване за [PERSON] в ОМБТІ під № 783 стр.84 кн.188пр. від 22 липня 1996 року. Тобто, квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності: Ѕ частина квартири - на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 13467 від 29 березня 1996 року, оформленого на Одеській товарній біржі. Право власності зареєстроване в ОМБТІ під № 783 стр. 195 кн.138пр. від 22 квітня 1996 року. Ѕ частина квартири - на підставі договору дарування квартири від 11 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, Коряченко А. А. Право власності зареєстроване в ОМБТІ під № 783 стр.84 кн. 188пр. від 22 липня 1996 року. Вищевказана квартира складається з двох кімнат, загальною площею 33,10кв.м., корисною площею 32,4кв.м., житловою площею 16,5кв.м. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано на Одеській товарній біржі між, [PERSON] діючої від свого імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності від 24 березня 1996 року посвідченої Капітаном теплоходу « [PERSON]» та інспектором агентства «Бласкокрюінг» А Г. Шулешко, з одного боку, та [PERSON] з другого боку. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності на квартиру в ОМБТІ. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Отже, за вказаним договором Позивач набув права власності на вказану квартиру. При укладенні договору купівлі - продажу між сторонами була досягнута угода про суттєві умови договору: предмету угоди, вартості, розподілу витрат по її оформленню. Відповідно до п.5 Договору купівлі-продажу продаж квартири здійснено за 2036210000.00крб. які «Продавець» отримав від «Покупця» повністю до підписання договору. Після укладення договору [PERSON] та [PERSON] вселилися в квартиру і стали проживати в ній. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає в зазначеній квартирі, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї № 260 від 11.02.2019 року, за підписом керівника дільниці №5 КП «ЖКС «Фонтанський». Таким чином, право власності на 1/2 вказаної квартири виникло у [PERSON] з моменту передачі квартири, тобто з 29 березня 1996 року. Відповідно до ч. 1 ст.227 ЦК УРСР Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього кодексу ). Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як встановлено судом, на даний час позивач не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1996 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст.. 224, 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає Позивачу у здійсненні права власності та розпорядження його майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права Позивача та визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved