Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є власником нерухомого майна, а саме будівель і споруд, торгівельних павільйонів, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.05.2008 року. Позивач надає в оренду за цільовим призначенням нерухоме майно для розміщення торгівельних місць та функціонування міського ринку. Відповідач для здійснення торгівельної діяльності з 01.10.2015 року по 06.04.2017 року без правових підстав зайняв павільйон № [NUMBER] у першому ряді. Позивач у жовтні 2015 року запропонував відповідачу узгодити правовідносини по використанню нерухомого майно, а саме укласти договір оренди, однак відповідач підписати договір відмовився. Рішенням Новогродівського міського суду від 20.06.2016 року у справі №239/687/15-ц позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача звільнити торгівельний павільйон задовольнив. Незважаючи на вищевказане рішення відповідачем не здійснив добровільного повернення торгівельного павільйону, тому павільйон був звільнений та прийнятий комісією, що створена позивачем у квітні 2017 року. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відповідач безпідставно користувався та володів торгівельним павільйоном, а також зберігав у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 65469,00 грн. та судові витрати. Ухвалою Ноговродівського міського суду Донецької області від 15.09.2017 року було відкрито провадження по цивільній справі та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 28.09.2017 року цивільну справу призначено до судового засідання. Ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 20.10.2017 року цивільну справу передано на розгляд Селидівського міського суду Донецької області. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 08.11.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.12.2017 року цивільну справу призначено розглядати у спрощеному позовному провадженні. Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові. Крім того, зазначили, що рішенням Новогродівської міської ради була встановлена плата за оренду нерухомого майна для розміщення торгівельних місць у розмірі 360 грн на тиждень. Таким чином, оскільки відповідачем було зайнято торгівельну площу 50 кв.м., тому відповідач заборгував позивачу орендну плату за період 01.10.2015 року по 06.04.2017 р. у розмірі 65 469,00 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що між ним та позивачем був укладений усний договір про здійснення ним підприємницької діяльності на ринку, в результаті чого він сплачувати оренду у розмірі 720 грн. за тиждень. Він регулярно сплачував оренду плату в зазначеній сумі представнику позивача [PERSON] , однак ніяких квитанції йому не давали. Враховуючи наведене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги позивача не визнає, пояснивши, що як вбачається з позовної заяви письмовий договір оренди між позивачем та ним не укладався, павільйон в порядку ч. 1 ст. 793 ЦПК України йому не передавався. Таким чином, він вважає, що оскільки договір оренди між ним та позивачем не укладався, а також між ними не обумовлювався розмір плати за користування майном, тому грошові кошти, які просить стягнути позивач нічим не обґрунтовані. В подальшому в судове засідання відповідач не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з карантином в Україні. Проте суд звертає увагу, що станом на 14 липня 2020 року карантинні заходи в Україні послаблено. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 04.09.2020 року на адресу відповідача було направлено лист з роз`ясненнями про можливість слухати справу в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Однак, клопотань від відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів до суду не надходило. Також, суд звертає увагу, що відповідачем не зазначено вагомих причин, які є перешкодою для розгляду даної справи, оголошення на території України карантину не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Дані обставини не перешкоджають учасникам справи надати суду докази або зазначити обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Неодноразове надання відповідачем заяв про перенесення розгляду справи в зв`язку з карантином на думку суду може свідчити про зловживання правом та призводить до затягування розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги не визнає. Відповідач не відмовляється від того, що він користувався павільйоном на ринку. Однак, є дві форми користування (платна та безоплатна), яка форма була застосована між сторонами позивачем не зазначено. Крім того, позивачем не надано ніяких доказів про те, що між ними була укладена платна форма користування. 14.10.2015 року відповідачу було запропоновано представником позивача укласти договір про оренду, однак повноважень на зазначені дії у нього не було, оскільки довіреність представнику позивача видана 09.11.2015 року. Оскільки павільйон знаходиться в приватній власності позивача, тому орендна плата законом неврегульована, а є домовленістю між сторонами. Таким чином, позивачем не надано належних доказів щодо суми, яку просить суд стягнути з відповідача. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимогах позивача. В подальшому представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Суд визнає неявку відповідача та його представника неповажною, та з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними матеріалами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в жовтні 2015 року вона працювала директором ринку в м. Новогродівка. Відповідач орендував у [PERSON] приміщення та платив орендну плату в бухгалтерію. Вони неодноразово пропонували відповідачу укласти договір оренди, однак він відмовлявся. Відповідач відмовлявся сплачувати оренду та звільняти павільйон. Орендна плата для всіх була встановлена однакова у сумі 360 грн. за тиждень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним підприємцем та орендує приміщення на ринку у [PERSON] , між ними був укладений типовий договір на оренду. Орендна палата складає 360 грн. на тиждень для всіх орендарів. Її неодноразово кликали бути свідком того, що [PERSON] відмовлявся укладати договір та платити орендну плату. [PERSON] відмовлявся підписувати договір, оскільки вважав, що [PERSON] незаконно підвищував орендну плату. Через 2-3 павільйонна від неї знаходився павільйон [PERSON] , яким він користувався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він орендував у свого рідного брата [PERSON] приміщення, а також здійснював послуги на ринку з 2013 р. по 2015 р. В жовтні 2015 році він обійшов всіх підприємців та повідомив про те, що закінчилась дія договору про оренду та потрібно укласти нові договори. [PERSON] відмовився укладати договір, та припинив сплачувати оренду за приміщення. Вони складали відносно нього акти, в результаті чого накопичувалась заборгованість у відповідача. Орендна плата була 360 грн. на тиждень. Відповідач займав два приміщення, однак не сплачував за них орендну плату. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне. Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18770549 від 12.05.2008 року, рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 25.04.2008 року, [PERSON] є власником будівель і споруди: торгівельний павільйон А'-1, м`ясоконтрольна станція А-1, вбиральня У-1, складські приміщення - Д'-1, Д''-1, Д'''-1, паркан N', замощення -1, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №441284 від 01.07.2009 року, ФОП [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2009 року № 1528 є власником земельної ділянки площею 0,7013 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50759392 від 24.12.2015 року, [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1413600000:00:003:0001, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: 020915900002, виданий 01.07.2009 Новогродівською міською радою Донецької області. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Факт того, що [PERSON] надає в оренду нежитлові приміщення, а саме павільйони, за адресою: [ADDRESS] , сторони не оспорюють. Згідно рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано зокрема [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № [NUMBER] ряд № 1 на території Новогродівського міського ринку в м. Новогродівка, вул. Паркова (Леніна), 40 від товару, речей обладнання, тощо, протягом десяти днів, з дня набрання законної сили рішення по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено. Згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року - залишено без змін. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року - залишено без змін. Судом також встановлено, що [PERSON] займає спірний павільйон на території Новогродівського ринку з жовтня 2015 року, право власності на який не має. Дані обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Сторони не узгодили між собою порядок надання спірного павільйону в оренду. Договору між сторонами про оренду нежитлового приміщення не укладалося. Тобто, сторони між собою не узгодили умови і розмір орендної плати. Позивач скористався своїм правом та його позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння задоволено. Згідно з акту прийому - передачі торгівельного павільйону від 06.04.2017 року, що розташований за адресою: м. Новогродівка, вул. Паркова, 40, ряд 1, місто 11, комісія у складі: [PERSON] (представник директора ринка [PERSON] ); [PERSON] (директор ринка); [PERSON] (ФОП); [PERSON] (касир ринку); [PERSON] (ФОП), прийняла вказане приміщення у [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317,319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого будь-які дії, які не суперечать закону. Захист права власності передбачений главою 29 ЦК України, у тому числі ст.ст. 387, 391 ЦК України. Статтями 387, 391 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Судом встановлено, що [PERSON] , як фактичний користувач торгівельним павільйоном, який належить [PERSON] , і який без достатньої правової підстави за рахунок власника цього нерухомого майна (торгівельного павільйону) зберігав у себе кошти, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15). Тобто, відносини з фактичного користування відповідачем цим павільйоном без укладеного договору оренди та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] пропонував [PERSON] укласти договір оренди нежитлового приміщення № 11/12 від 01 жовтня 2015 року, предметом якого є нежитлове приміщення ряд № 1, павільйон № [NUMBER] площею 50 кв.м, яке розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , однак зазначений договір відповідач відмовився підписати. Факт користування відповідачем вказаним торгівельним павільйоном № [NUMBER] , встановлено судовим рішенням у справі № 239/687/15-ц. У якості доказу розміру орендної плати позивачем надано копії договорів, укладених з іншими особами, які здійснюють підприємницьку діяльність за вказаною у позові адресою, та згідно з договорами орендна плата за користування павільйоном площею 25 кв.м складала 1 850 грн на місяць, та наданий проект договір оренди нежитлового приміщення, який не підписаний [PERSON] , де зазначена орендна плата за користування торгівельним павільйоном 50 кв.м 3 700 грн на місяць. Позивачем наведено розрахунок збитків, а саме позивач виходив з того, що позивач повинен був сплатити за жовтень 2015 року 3700 грн. (сплачено 411,00 грн.), за листопад 2015 року повинен сплатити 3700,00 грн. (сплачено 720,00 грн.), за грудень 2015 - березень 2017 року по 3700,00 грн. за кожний місяць (3700,00х15=55 5000 грн. (сплачено 0,00 грн.)). Проте, як вбачається з постанови Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 239/363/17 за аналогічними спірними правовідносинами, наявність в матеріалах справи договору оренди з вказаною сумою орендної плати, який не підписано сторонами договору не є належним доказом того, що саме таку суму повинна була сплачувати відповідач за користування торговим павільйоном. Цим же судовим рішенням встановлено, що з 2015 року між позивачем - власником ринку та приватними підприємцями укладались договори оренди, умовами яких передбачалось сплата оренди у розмірі 360 грн за тиждень (торгівельний павільйон 25 кв.м) і такі умови договору оренди були для всіх однакові. Враховуючи, що погоджений розмір плати за користування торгівельним павільйоном становив 360 грн на тиждень за торгівельний павільйон площею 25 кв.м та позивач в позовній заяві сам зазначав, що в жовтні 2015 року [PERSON] сплатив 411 грн, а в листопаді 2015 року 720 грн, погоджуючись із визначеним розміром, суд приходить до висновку, що саме з цієї суми необхідно виходити при визначенні розміру коштів, які належить стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної безпідставним користуванням майном позивача. Таким чином, суд дослідивши докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме з відповідача [PERSON] підлягає стягненню коштів, які він зберігав у себе не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном - торгівельним павільйоном площею 50 кв.м за період з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року, тобто 73 тижнів (в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 51 429,00 грн (720 грн х 73 тижнів) - (411 грн + 720 грн.) Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам, 78,55 % від 654,70 грн. становить 514 грн. 27 коп.

Outcome: partial