Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив: зобов'язати відповідача надати відпустку за період з 10.09.2013 року по 03.02.2014 року; зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з урахуванням відпустки за період з 10.09.2013 року по 03.02.2014 року; стягнути з відповідача судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.09.2013 року її було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м. Києва та надано статус державного службовця. 13.02.2014 року її було звільнено з посади за п.1 ст.40 КЗпП (скорочення штату) та виплаченою компенсацію за невикористану відпустку, тривалість якої і 2 календарних днів. 28.02.2017 року рішенням Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/5519/14 мене було поновлено на попередній посаді. 17.03.2017 року вона подала заяву та просила надати всю невикористану оплачувану відпустку та останній день відпустки вважати днем звільнення за власним бажанням, у зв'язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, п.3.ст.38 КЗпП. Наказом від 30.03.2017 року №43-к її було переведено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м.Києва з втратою статусу державного службовця. Наказом від 31.03.2017 року №40-в їй була надана відпустка з 07.03.2017- 20.06.2017 року за період роботи з 04.02.2014 по 20.06.2017 року. Оскільки її звільнення 03.02.2014 (29.01.2014) року визнано незаконним, то відповідно у Відповідача немає правових підстав для заміни відпустки за період з 10.09.2013-03.02.2014 грошовою компенсацією, адже вона просила надати відпустку, а не замінювати її компенсацією. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представниками відповідача надано письмові заперечення від 12.05.2014 року та в судових засіданнях зазначено, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом від 25.01.2014 року №13-к звільнено [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ 29.01.2014 року за скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою компенсації за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 10.09.2013 року по 29.01.2014 року, що підтверджується копією (а.с.5). З пояснень сторін вбачається, що на підставі постанови суду від 28.02.2017 року [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ. Заявою від 17.03.2017 року [PERSON] просила перевести її на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями, та надати їй всю невикористану відпустку з 07.03.2017 року (дата видання наказу про поновлення). 30.03.2017 року наказом №43-к [PERSON] переведено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями. 31.03.2017 року наказом №40-в надано [PERSON] щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 7 березня по 6 квітня 2017 року, за період роботи на посаді головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ з 04.02.2014 по 03.02.2015 року. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, у зв'язку з чим його позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved