Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 25.09.1999р. між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 10.02.2009р. розірвано. За час шлюбу за спільні кошти придбано квартиру [NUMBER] та нежитлове приміщення - мансарду, що по [ADDRESS] Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя - квартири та нежитлового приміщення, встановити порядок користування вказаним житловим приміщенням, виділивши йому житлову кімнату площею 15,7кв.м. та лоджію площею 2,5кв.м., а відповідачу - житлову кімнату площею 22,8кв.м. і лоджію площею 1,6кв.м., підсобні приміщення - кухню площею 10,7кв.м., ванну кімнату площею 6,4кв.м., коридор площею 14,4кв.м. та мансарду площею 70,8кв.м. залишити в спільному користуванні. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна набутого в шлюбі, в обґрунтування якого покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.09.1999р. У них [INFO] народився син [PERSON] Рішенням суду від 21.11.2008р. шлюб розірвано, сина залишено на проживання з нею. За час спільного проживання в шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] з нежитловим приміщенням, а також розпочали будівництво житлового будинку - споруджено фундамент по [ADDRESS] на земельній ділянці, що приватизована відповідачем в 2007р. Вважає, що квартира з нежитловим приміщенням, як неподільна річ, повинна залишитись у її особистій власності, оскільки в 2004-2005рр. вона оплатила забудовнику 19900грн. особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири [ADDRESS]. Для остаточного розрахунку та ремонту квартири вона отримала кредит в сумі 15000доларів США, який погашено достроково - 28.05.2012р. внесено останній платіж. Після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу [PERSON] самостійно, без будь-якої участі [PERSON] повернула банку 94944грн. боргу та 53596грн. відсотків, що значно перевищує сплачену за договором на дольову участь вартість квартири. Крім цього, вона брала безвідсоткову позику на підприємстві, де працює, в розмірі 85000грн., борг повертала також після розірвання шлюбу особистими коштами. Просила також врахувати, що з нею проживає неповнолітній син, якого вона матеріально утримує, а відповідач сплачує аліменти на утримання в розмірі 350грн. на місяць і станом на 01.10.2012р. має заборгованість в розмірі 8050грн. Просила визнати її особистою власністю квартиру [ADDRESS] з нежитловим приміщенням, стягнути з відповідача в її користь грошову компенсацію за вартість 2/3 часток будівельних матеріалів та робіт, вкладених у будівництво будинку на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER], що по [ADDRESS] в розмірі 40000грн., та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] власні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили зустрічний позов задоволити, а в задоволенні первісного позову - відмовити, при цьому представник [PERSON] усно заявила про сплив позовної давності у спорі, оскільки строк звернення до суду з позовом [PERSON] пропущено. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1999р. (а.с.5 т.1), який рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.11.2008р. розірвано (а.с.6,56 т.1). Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON], який проживає з позивачем (а.с.59 т.1). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім цього, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти - ч. 3 ст. 70 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу сторонами у 2006 році придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,1кв.м., житловою площею 38,5кв.м. (а.с.9,10,11,12-13 т.1), та нежитлове приміщення № IV, А, що по [ADDRESS], площею 70,8кв.м. (а.с.123 т.1), правовстановлюючі документи на які видано ні ім'я [PERSON] Договір на дольову участь у будівництві житлового будинку по [ADDRESS] укладено [PERSON] з ПП [PERSON] ще 15.10.2004р. (а.с.7-8 т.1). Відповідно до висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1), ринкова вартість двокімнатної квартири [NUMBER], площею 74,1кв.м. та розташованих над нею нежитлових приміщень № IV (горища) площею 70,8кв.м., що по [ADDRESS] на час проведення експертизи становить 1786853,69грн. З врахуванням того, що 2-х кімнатна квартира площею 74,1кв.м. розташована на 6-му поверсі житлового будинку, а вхід на нежитлові приміщення № IV (горище) площею 70,8кв.м. облаштовано через сходовий марш у квартирі [ADDRESS] - облаштувати дві окремо ізольовані квартири із виділенням житлових і нежитлових приміщень у квартирі та нежитловому приміщенні № IV кожному із співвласників у відповідності із вимогами ДБН В.22-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» не надається можливим. Не надається можливим і виділити одному із співвласників нежитлові приміщення № IV (горища), а іншому - житлові і нежитлові приміщення двокімнатної квартири [NUMBER]. Такий розподіл порушує п.2,22, 2,23, 2,24 ДБН В.22-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Розподіл квартири [NUMBER] площею 74,1кв.м. та розташованих над нею нежитлових приміщень № IV (горища) площею 70,8кв.м. можна здійснити у грошовому еквіваленті. Здійснити фактичний (в натурі) розподіл квартири [NUMBER] площею 74,1кв.м., що по [ADDRESS] та розташованими над нею приміщеннями № IV (горища) площею 70,8кв.м. - технічно не можливо. Варіантом поділу кв. [NUMBER] загальною площею 144,9кв.м., що по [ADDRESS] можливо визначити відповідно до 1/2 часток співвласників [PERSON] та [PERSON] у грошовому еквіваленті. Кожному із співвласників належить по 1/2 частині, що у грошовому еквіваленті становить по 893426,85грн. для кожного із співвласників. В той же час такі обставини, як купівля спірного майна - квартири з нежитловим приміщення в період шлюбу, оплата першого внеску за квартиру у сумі 19900грн. за особисті кошти [PERSON], погашення після розірвання шлюбу отриманого у 2006 році в АКБ «Укрсоцбанк» кредиту (а.с.45-48, 49-53 т.1) на оплату частини вартості квартири та проведення її ремонту за особисті кошти [PERSON], - позивачем не заперечено, визнано. Обставини з приводу аліментних зобов'язань, зокрема наявності заборгованості, яка згодом була погашена позивачем, відповідачем також визнано. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім цього, відповідно до довідки № 824/10/17/275, виданої Тисменицькою МДПІ 20.03.2013р. (а.с.30 т.2), вбачається, що [PERSON] перебував на податковому обліку в Тисменицькій МДПІ з 22.09.2006р. по 27.04.2007р., згідно поданої декларації про доходи за 2006 рік сума чистого оподатковуваного доходу становить 15000грн., з 06.05.2008р. по 17.07.2009р., згідно поданих звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку, обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за 2008 рік становить 10000грн., за 1 кв. 2009 року обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) - 6000грн. Станом на 01.03.2016р. [PERSON] перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Тисменицькому районі і отримував пенсію по інвалідності по другій групі (а.с.21 т.2), а з довідки МСЕК (а.с.34 т.2) вбачається, що інвалідність встановлена до червня 2016 року, дата чергового переогляду 05.05.2016р., доказів про проходження якого позивачем не подано. Крім цього, як вбачається з довідок, виданих ТзОВ «555» та ТзОВ «555-Фарм», [PERSON] по місцю своєї праці отримувала 07.11.2005р. та 17.10.2008р. безвідсоткові позики в даних товариствах, які нею повністю погашені (а.с.131,132 т.1). В той же час позивачем на подано жодного доказу тих обставин, що будівельні матеріали, які були необхідні для здійснення ремонту квартири, були надані його батьками. Не подано і доказів, які б давали суду підстави визнати за відповідачем - зустрічним позивачем особистою її власність все спірне нерухоме майно. Отже, з урахуванням викладеного, а також того, що з зустрічним позивачем у спірній квартирі спільно проживає неповнолітній син [PERSON], [INFO] інтереси якого слід безумовно врахувати при вирішенні даного спору, суд вважає, що частку [PERSON] при поділі нерухомого майна необхідно збільшити та визнати право власності: за [PERSON] на 1/4, а за [PERSON] на 3/4 спірного нерухомого майна. Щодо вимог [PERSON] про виділення йому житлової кімнати площею 15,7кв.м. та лоджії площею 2,5кв.м., то суд вважає, що такі з урахуванням висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1), попередньо визначеного розміру часток у спільній власності, а також інтересів неповнолітнього сина, який проживає у квартирі, до задоволення не підлягають. Не підлягають до задоволення і вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача в її користь грошової компенсації вартості 2/3 часток будівельних матеріалів та робіт, вкладених у будівництво будинку на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER], що по [ADDRESS] у розмірі 40000грн., оскільки такі не обґрунтовані жодними належними та допустимими доказами. Так, відповідно до архівного витягу від 15.10.2013р. № 976/01-12 з протоколу № 3 засідання виконкому Тисменицької міської Ради народних депутатів від 26.05.1993р., рішенням № 4 від 26.05.1993р. «Про розгляд заяв» вирішено виділити земельні ділянки під будівництво житлових будинків: [PERSON] по [ADDRESS] площею 0,10га (а.с.140 т.1). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1108га, що розташована по [ADDRESS] (а.с.65 т.1). Експерт у висновку № 2/10/15 судової будівельно-технічної експертизи від 07.10.2015р. (а.с.187-208 т.1) зазначила, що шляхом проведеного огляду було встановлено, що на земельній ділянці за адресою - [ADDRESS] відсутні будь-які будівлі. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених первісних та зустрічних позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги слід задоволити частково, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину спірного майна, за [PERSON] - на 3/4 частини спірного майна, відмовивши в задоволенні решти первісних та зустрічних позовних вимог. Щодо усної заяви представника [PERSON] - [PERSON] про сплив давності у спорі за позовом [PERSON], то суд вважає, що така до задоволення не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В той же час суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що [PERSON] знав про порушення свого права ще 31.07.2008р., коли звертався до суду з позовом про реальний поділ майна (а.с.22 т.2), і відповідно позовна давність починає свій відлік з цього дня, оскільки строк позовної давності для захисту майнових прав подружжя у розумінні вимог ст. 72 СК України не застосовується незалежно від того, коли подружжя припинили шлюбні стосунки, для застосування цього строку необхідно, щоб шлюб був розірваний, оскільки після розірвання шлюбу майно стає спільною частковою власністю, а колишні подружжя відносно нього - співвласниками. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 21.11.2008р., яке набрало законної сили 02.12.2008р. Тобто, зазначена вище заява була складена позивачем до моменту розірвання шлюбу, а відтак не може бути врахована та слугувати підставою для застосування позовної давності у спорі за позовом [PERSON] Судові витрати суд вважає правильним розподілити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, при цьому з сторін необхідно стягнути недоплачений судовий збір.

Outcome: approved