Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому вказав, що 09.08.2013 року в приміщенні поліклініки КУ ЦМЛ № 2 в присутності інших працівників та відвідувачів [PERSON] виштовхала його зі свого кабінету, при цьому ображала нецензурними словами, в тому числі зазначила, що [PERSON] перебуває в нетверезому стані. Відповідач [PERSON] також допускала стосовно позивача нецензурні вислови. 22.08.2013 року позивач вдруге прийшов до відповідача [PERSON] з метою з'ясувати, чому вона звернулась з заявою до правоохоронних органів, але остання повторно привселюдно образила його нецензурними словами та вказала, що він перебуває в нетверезому стані. Позивач вважає, що відповідачі поширили відносно нього недостовірну інформацію, яка поширилась серед працівників КУ ЦМЛ № 2 та за місцем його роботи, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, зокрема, принижено його честь та гідність. Внаслідок таких дій відповідачів позивач вимушений був звертатись до медичного закладу та здавати аналіз крові на вміст алкоголю. Крім того, в нього погіршився стан здоров'я, підвищився тиск, у зв'язку з чим він звертався до лікаря, проводив обстеження та проходив лікування. Просить зобов'язати відповідачів вибачитись в присутності всього медичного персоналу поліклініки КУ ЦМЛ № 2, а також стягнути з [PERSON] на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000, 00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Відповідач пояснила, що між нею та медичною сестрою [PERSON] 09.08.2013 року виникла конфліктна ситуація у зв'язку із зникненням касового ордера. Позивач [PERSON] намагався втрутитись в ситуацію, прийшов до її кабінету, розмовляв на підвищених тонах і висловлював погрози, що змусило її звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою. З нецензурними словами на адресу позивача не зверталась і його не ображала. Просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] поширювала відносно позивача недостовірну інформацію, що її неправомірними діями йому були заподіяні моральні страждання, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомляла. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу в її відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.08.2013 року в поліклініці КУ ЦМЛ № 2 між старшою медичною сестрою хірургічного відділення [PERSON] та медичною сестрою хірургічного відділення [PERSON] виник конфлікт з приводу втрати касового ордера, що підтверджено матеріалами справи, зокрема, протоколом засідання ради медичних сестер № 9 (76) від 20.08.2013 року, матеріалами перевірки, яка була проведена співробітниками Богунського РВ УМВС України в Житомирській області за наслідками звернення [PERSON] з заявою, показами свідка [PERSON], яка пояснила, що конфлікт між нею та відповідачем відбувся в цей день, а також поясненнями самого позивача в судовому засіданні. Відповідно до ст.270 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Статтею 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведене протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 (далі за текстом Постанова № 1) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування покладено на сторони. В частині 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 18 вказаної Постанови позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачі поширювали відносно нього будь-яку інформацію. Суд не може покласти в основу рішення покази свідка [PERSON], яка повністю підтвердила пояснення позивача по справі та обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні позивач та свідок [PERSON] перебувають в близьких, дружніх стосунках. Позивач зазначав, що він приходив в поліклініку поспілкуватись з відповідачем [PERSON] саме з приводу того, що між нею та його знайомою [PERSON] на роботі виникають непорозуміння. Таким чином, [PERSON] є безпосереднім учасником конфлікту, зацікавленою особою, а тому суд критично ставиться до її показів. Незважаючи на те, що позивач зазначав, що [PERSON] ображала його в присутності багатьох працівників та відвідувачів поліклініки, клопотання про допит інших свідків не заявляв. Спростовується матеріалами справи твердження позивача, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому були заподіянні моральні страждання, що обумовило погіршення стану його здоров'я, оскільки викладені події мали місце 09.08.2013 року та 22.08.2013 року, що достовірно встановлено судом, до лікаря вперше звернувся 14.08.2013 року, а аналіз крові на вміст алкоголю позивач здавав відповідно 14.08.2013 року та 29.08.2013 року (а.с. 6-7, 25-29). В позовній заяві позивач вказав, що відповідач [PERSON] звела на нього наклеп, вказавши в заяві, яка 09.08.2013 року була подана до Богунського РВ УМВС України в Житомирській області, що він її ображав та перебував в нетверезому стані. В п. 16 Постанови № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. З огляду на викладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивач не довів факт поширення відповідачами відносно нього інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed