Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просив стягнути з останнього на його користь заборгованість на загальну суму 6084 доларів США за договором позики, оформленим борговою розпискою від 06.04.2017. Позов мотивує тим, що 06.04.2017 він надав позику [PERSON] грошовими коштами в сумі 5200 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти з винагородою 6 % річних. Відповідач користується його грошовими коштами протягом 34 місяців, тому загальна сума винагороди за користування коштами становить 884 долари США. Однак до теперішнього часу відповідач борг на загальну суму 6084 доларів США за договором позики від 06.04.2017 не повернув. Від позивача у судове засідання надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання з розгляду даної справи повторно не прибув із невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся за місцем реєстрації проживання і від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 265, 281, 282 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.04.2017 позивач (позикодавець) позичив відповідачу (позичальнику) грошову суму в розмірі 5200 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти та виплатити винагороду в розмірі 6 % річних у термін до 06.04.2018. Відповідач позичені кошти позивачу не повернув, що підтверджується матеріалами позову та фактом знаходження оригіналу боргової розписки у позивача. Доказів протилежного відповідач суду не надав. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім цього, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому суд враховує, що предметом договору були кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США. Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Враховуючи вищенаведене, характер грошового зобов`язання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 5200 доларів США є підставними, а тому слід стягнути з відповідача в користь позивача вищевказану суму в доларах США. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача суми винагороди, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із змісту боргової розписки наданої позивачем вбачається, що відповідач, надаючи розписку, зобов`язався повернути суму боргу та 6 % винагороди через рік з дня отримання суми позики, тобто до 06.04.2018. Таким чином, сторони при укладанні договору визначили строк і розмір процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Верхового Суду, викладеною у пункті 6.20 постанови у справі № 910/1238/17. Станом на 2020 рік позиція Великої палати ВС полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦК України, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12). Позивач у позові зазначає, що відповідач має повернути йому кошти за весь час користування коштами, а саме: з дня надання позики 06.04.2017 до дня подання позову до суду 28.02.2020, тобто за 34 місяці. Однак з такими доводами суд не може погодитися, оскільки такі суперечать змісту боргової розписки, в якій сторони обумовили строк і розмір процентів за користування позикою, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума винагороди 6 % від суми позики за 12 місяців, що становить 312 доларів США. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики, оформленим борговою розпискою від 06.04.2017, складає 5512 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США на дату постановлення рішення суду становить еквівалент 156350,64 грн. При цьому слід зазначити, що проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, то такі правовідносини регулюються ст. 625 ЦК України, й мають іншу правову природу, ніж винагорода за користування позикою, яка визначена сторонами при укладанні договору. Натомість, позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період після закінчення строку дії договору позики (06.04.2018) не було заявлено, а тому такі судом не вирішуються. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати, пропорційно сумі задоволених позовних вимог (90,60 %).

Outcome: partial