Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду у липні 2015 року з позовом про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, зазначивши підставою позову ст.ст. 192, 203, 215, 217, 220, 227, 236, 524, 548, 638, 640 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у спосіб захисту ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Позиція позивача викладена в позовній заяві і полягає в такому, що між ЗАТ «Промінвестбанк» та позивачем було підписано кредитний Договір №47/3-133к/о від 19.09.2007 року. Як вказує позивач, кредитний договір є недійсним з огляду на те, що істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам діючого законодавства, грошові кошти не було надано та неможливо було надати, поточний рахунок 2620 позивачу для надання кредиту не було відкрито, договори на інші рахунки з ним не укладалися через порушення Закону України «Про захист прав споживачів». В вересні 2015 ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, зазначивши підставою позову ст.ст. 509, 514, 525, 526, 549, 554, 623-625, 1049, 1054, 1077, 1078, 1080 ЦК України, у спосіб захисту ст. 16 ЦК України. Позиція ПАТ «Альфа-Банк» викладена в зустрічному позові і полягає в такому. В 2012 році між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестеційний банк» (правонаступник ЗАТ «Промінвестбанк») було укладено Договір відступлення прав вимоги, згідно вище вказаного договору відбулося відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № 47/3-133 к/о від 19.09.2007, відповідно до вказаного договору [PERSON] отримав кредит в позмірі 15000 долларів США. В забезпечення виконання умов договору між банком та [PERSON] був укладений договір поруки. Банк свої зобовязання виконав, надавши відповідачу кредит у встановленому розмірі. [PERSON] не виконав взяті на себе зобовязання у звязку з чим станом на 31.08.2015 заборгованість по кредиту становить 94757,82грн. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним в судовому засіданні первісний позов підтримав та додатково зазначив про таке. ЗАТ «Промінвестбанк» відповідно до п. 2.1, 5.1.1 та 7.3 кредитного Договору №47/3-133к/о від 19.09.2007 року, кредит у сумі 15000 доларів США повинен був бути наданий шляхом видачі готівки, з дня набрання чинності договору застави майнових прав на кошти за договором банківського вкладу, зазначеного у розділі 4 кредитного Договору №47/3-133к/о від 19.09.2007 року, але у цьому розділі про нього нічого не зазначено, відповідно цей договір є неукладеним. Так, позичковий рахунок №22032550171461 позичальника та поточний рахунок позичальника, не було відкрито у відповідності до глави 72 ЦК України та «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003р. Тобто в кредитному №47/3-133к/о від 19.09.2007 року не встановлена істотна умова банківський (позичковий та поточний) рахунок позивача, з якого надаються (перераховуються) грошові кошти на поточний рахунок та видаються з операційної каси банку. Тобто, положення кредитного Договору №47/3-133к/о від 19.09.2007 року, які регламентують порядок надання кредиту та його погашення, протирічать Постанові НБУ №566від 30.12.1998 року, Постанові НБУ № 279 від 06.07.2000 року, Постанові НБУ№254 від 18.06.2003 року, Постанові НБУ №337 від 14.08.2003 року, Постанові НБУ № 492 від 12.11.2003року, якими встановлено чіткий порядок проведення кредитних операцій в іноземній валюті, регламентовано відображення в бухгалтерському обліку Банку здійснених кредитних операцій, встановлено обовязковість розроблення та затвердження в Банку схем і механізмів видачі кредитів у іноземній валюті, зазначено прибуткові та видаткові касові документи, що підтверджують проведені кредитні операції в іноземній валюті. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів», не надано [PERSON] в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; кредитодавець не отримав письмове підтвердження від позичальника про його ознайомлення з інформацією про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; у кредитному договорі або додатку до нього не наданий детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача тощо (документ відсутній). Позивач вважає такі дії Відповідача істотним порушенням законодавства та умов договору і вважає необхідним визнання договору недійсним. На підставі викладеного заперечував проти зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти задоволення його позову, на підставі раніше поданих пояснень, зустрічну позовну заяву прохав задовольнити. Ухвалою суду від 14.07.2015 року було відкрито провадження по справі та призначено попереднє судове засідання (том № 1 а.с. 16). 23.07.2015 ухвалою суду підготовку справи до судового розгляду закінчено, призначено судове засідання (том № 1 а.с. 20). 13.08.2015 представником ПАТ «Промінвестбанк» долучені письмові заперечення та документи (том № 1 а.с. 32-74). 13.08.2015 ухвалою суду витребувані письмові докази, які знаходяться в ЗАТ «Промінвестбанк» (том № 1 а.с. 76-78). 30.09.2015 до суду надійшли документи з ПАТ «Промінвестбанк» (том № 1 а.с. 85-123). 30.09.2015 до суду надійшло клопотання ПАТ «Промінвестбанк» про заміну відповідача правонаступником ПАТ «Альфа-Банк» (том № 1 а.с. 125) 30.09.2015 ухвалою суду було залучено в якості співвідповідача по справі ПАТ «Альфа-Банк» (том № 1 а.с.128). 30.09.2015 від ПАТ «Альфа-Банк» надійшов зустрічний позов з документами (том № 1 а.с 152-199). 14.12.2015 ухвалою суду було прийнято зустрічну позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості та обєднано в одне провадження з первісним позовом про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору (том № 1 а.с.202). 18.01.2016 в судовому засіданні представником позивача по первісному позову подана заява про фальшивість доказу, та заперечення на зустрічну позовну заяву (том № 1 а.с. 203-206, 207-209). 18.01.2016 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів, витребувано у ПАТ «Альфа-Банк» кредитну справу за кредитним договором від 19.09.2007 року № 47/3-133к/о (том № 1 а.с. 211). 24.03.2016 надійшло клопотання ПАТ «Промінвестбанк» про заміну відповідача на правонаступника (том № 1 а.с. 233-234) 28.03.2016 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про заміну відповідача по справі, замінити неналежного первісного відповідача на належного - ПАТ «Альфа-Банк», відповідача ЗАТ «Промінвестбанк» виключено з учасників по справі (том № 1 а.с. 241). 28.04.2016 ухвалою суду клопотання представника позивача за первісним позовом про призначення судово-економічної експертизи задоволено, призначено експертизу, провадження у справі зупинено (том № 2 а.с. 10-11). 24.06.2016 ухвалою суду поновлено провадження по справі для розгляду клопотання експерта, про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, провадження по справі не зупинялось, засідання відкладались у звязку з непроведенням експертизи (том № 2 а.с. 22). 17.01.2017 до суду надійшов висновок експерта № 169/170-16 (том № 2 а.с. 44, 48-101). 13.02.2017 до суду надійшли заперечення на первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» (том № 2 а.с. 111-114). 14.03.2017 від ПАТ «Альфа-Банк» надійшли додаткові заперечення на первісний позов (том № 2 а.с. 121-126). 03.05.2017 від ПАТ «Альфа-Банк» надійшло клопотання про призначення повторної судово-економічної експертизи (том № 2 а.с. 140-142). 11.05.2017 від ПАТ «Альфа-Банк» надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (том № 2 а.с 146). 30.08.2017 від ПАТ «Альфа-Банк» надійшло уточнене клопотання про призначення повторної судово-економічної експертизи та заперечення (том № 2 а.с. 170-173, 174, 175-177). 30.08.2017 ухвалою суду задоволено клопотання представника ПАТ «АльфаБанк» про проведення по справі повторної судово-економічної експертизи (том № 2 а.с. 180-183). 12.12.2017 до суду надійшов лист експерта про неможливість провести експертизу (не надійшли грошові кошті на сплату вартості експертизи) (том № 2 а.с. 193). 08.02.2018 ухвалою суду відновлено провадження та постановлено слухати справу у загальному порядку, призначено підготовче судове засідання (том № 2 а.с.195-197). 01.03.2018 до суду надійшов відзив [PERSON] по зістрічному позову (том № 2 а.с. 202-206). 26.03.2018 ухвалою суду закрите підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду (том № 2 а.с.222-223). Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У судовому засіданні встановлено наступне. 19.09.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Промінвестбанк» було підписано кредитний Договір № 47/3-133к/о, відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 3.1, 5.1.1 та п.7.3 якими Банк зобовязався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, з кінцевим строком повернення не пізніше 10.09.2022 року, у вигляді строкового кредиту у сумі 15000 доларів, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12,9 річних. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання кредитного договору недійсним так і позову про стягнення заборгованості випливає з положень статей ЦК України, а акож Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Промінвестбанк» було підписано кредитний Договір № 47/3-133к/о, відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 3.1, 5.1.1 та п. 7.3 якими Банк зобовязався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, з кінцевим строком повернення не пізніше 10.09.2022 року, у вигляді строкового кредиту у сумі 15000 доларів, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12,9 річних. В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений договір поруки. Підписи під кредитним договором і договором поруки від 19.09.2007 року [PERSON] та [PERSON] не оскаржувались. До 31.07.2013 позичальник за кредитом [PERSON] виконував обовязок щодо погашення заборгованості за договором, що спростовує його доводи про неотримання кредитних коштів та неможливість сплати коштів через відсутність належного рахунку (том № 2 а.с.177). Відповідно до ч. 1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Як вбачається зі змісту первісної позовної заяви, звертаючись до суду з позовом до банку про захист прав споживача та визнання недійсними кредитного договору, [PERSON] не оспорював кредитний договір з підстав його безгрошовості, або отримання коштів за договором в меншій кількості, ніж передбачено договором відповідно до положень ст.1051 ЦК України. За приписами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, та враховуючи, що [PERSON] не заявлялись позовні вимоги про безгрошовість правочину, суд не приймає як доказ висновок судово-економічної експертизи №314/3095/15-ц від 28.12.2016 року, про те, що експерту не надається можливості документально підтвердити операцію з видачі [PERSON] кредитних коштів за спірним договором та факт погашення кредиту позичальником. На підтвердження виконання умов кредитного Договіру № 47/3-133к/о, а саме надання кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу, у сумі 15000 доларів, суду надано ксерокопія та оригінал Заяви на видачу готівки № 1 від 20 вересня 2007 року. Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадку та порядку, визначеному цивільним законодавством. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. З огляду на викладене доводи первісної позовної заяви про те, що позичальника було введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою не є обгрунтованими. Ст. 13 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. У справах даної категорії банком серед іншого має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, відтак й відповідність проведених банком нарахувань за кредитом за кожним із видів таких нарахувань. В той же час, з точки зору суду, в даному випадку вказані вимоги в повному обсязі виконані не були, оскільки представлені банком до суду розрахунки не відповідають вимогам укладеного кредитного договору та закону, що прямо було встановлено висновком експерта № №314/3095/15-ц від 28.12.2016 (том № 2 а.с. 93-94) за результатами проведення по справі судової економічної експертизи. Інших розрахунків заборгованості за кредитом, які б відповідали умовам договору та положенням закону, банком до суду представлено не було. При цьому у суду відсутня можливість самостійно встановити наявність та розмір такої заборгованості, оскільки кожне з неналежно здійснених нарахувань, відтак і наступне неналежне зарахування проведених платежів, веде до зміни усіх без винятку показників за кредитом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволені первісного позову про захист прав споивачів, визнання кредитного договору недійсним, та зустрічного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Outcome: dismissed