Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 21.10.2014 року в м.Київ між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №01/4-00331, згідно умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язувалося придбати предмет лізингу, трактор марки «Донг Фенг 244» та передати його [PERSON] в користування на строк та на умовах, передбачених договором. Перед укладенням договору представник відповідача Цимбал О.В. в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити авансовий платіж в сумі 9 100 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Після підписання договору, в якому не була зазначена ціна предмета лізингу, позивачу були надані представником додатки до нього, в яких зазначалися інші суми, не обумовлені раніше. Однак Цимбал О.В. запевнила, що це тільки формальність. Повернувшись додому, [PERSON] перерахував підприємству 9100 гривень авансового платежу. Через тиждень позивач зателефонував представникові компанії, який запевнив його, що трактор вже відправлений йому. Не дочекавшись трактора позивач знову зателефонував представникам компанії і його повідомили, що підприємство зможе передати йому транспортний засіб в користування лише після сплати авансу в розмірі 45000 грн., оскільки ціна трактора становить 91000 грн., а не 60000 грн., як було написано в оголошенні. Тому позивач звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути сплачені кошти, на що відповідач 27.10.2014 року повідомив позивача, що усі платежі за Договором фінансового лізингу потрібно сплачувати згідно п.8.5. Тому позивач змушений звернутися з позовом до суду про визнання договору фінансового лізингу №01/14-00331 від 21.10.2014 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним, а також стягнути з відповідача 9 100 гривень безпідставно набутих коштів. Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про слухання справи в його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, позов не визнав та подав письмові заперечення в яких просив суд відмовити в задоволенні позову і розглядати справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 21.10.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00331 у м. Київ на придбання трактору «Донг Фенг 244» (а.с.6-12). Перед укладенням договору представник відповідача Цимбал О.В. в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 9 100 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого протягом семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Також йому було повідомлено, що вартість предмета лізингу становитиме 60000 гривень. Крім того, йому не було надано часу на ознайомлення з умовами Договору, а вже після підписання договору позивачу було надано додатки до нього, які він підписав без ознайомлення, так як вважав, що в них містяться раніше обумовлені розрахунки. Також судом встановлено, що 21.10.2014 року [PERSON] сплатив на рахунок підприємства авансовий платіж в розмірі 9100 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату №04810001 (а.с.16), хоча в запереченні на позов представник відповідача зазначає, що даний платіж є комісійною винагородою за організацію договору. Однак, після сплати вказаного платежу предмет лізингу (трактор) так і не був переданий протягом обіцяних семи днів, в зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути йому сплачені кошти (а.с.17). На вказану заяву позивача, відповідач 27.10.2014 року повідомив, що усі платежі за Договором фінансового лізингу потрібно сплачувати згідно п.8.5. Згідно з п. п. 8.1, 8.2.1 договору фінансового лізингу №01/14-00331 від 21.10.2014 року, укладеного між сторонами, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору (комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 9 100 гривень. Однак в судовому засіданні встановлено, що позивач не мав можливості ознайомитись перед сплатою платежу та укладанням договору з вказаними умовами. Відповідно до п.10.11 вказаного договору, у випадках розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається, так як вказана умова договору надає можливість відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем у разі відмови позивача укласти або виконати договір. У відповідності до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії за організацію становить 9100 гривень. На думку суду, вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 9100 гривень. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а як зазначено в квитанції про оплату №04810001 є авансовим платежем, оскільки п.8.2.1. договору визначає склад першого лізингового платежу, однак лізингоодержувач не позбавлений права самостійно визначати черговість оплати передбачених в Додатку №1 платежів. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Також суд вважає, що позивач був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 1.7. вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (ста двадцяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу, визначений в додатку № 1, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 91000 гривень, комісія за передачу предмета лізингу складає 3% - 2730 гривень, так як представник відповідача замовчував, вказані істотні умови договору, своєчасно не надав можливості позивачу ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив йому, що він повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за трактор) в сумі 9100 гривень і після сплати цього платежу протягом семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу (трактор). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України. недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. На підставі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що договір фінансового лізингу №01/14-00331 від 21.10.2014 року слід визнати недійсним, а також слід стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти за договором фінансового лізингу в сумі 9100 (дев'ять тисяч сто) гривень. Крім цього позивач при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів. А тому у відповідності до положень ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі наведеного, ст.ст. 215, 216 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved