Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка мотивована тим, що він з 06 березня 2014 року по 04 липня 2014 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, де працював учнем ливаря металів та сплавів у литейному цеху № 22. 04 липня 2014 року він звільнився з підприємства за власним бажанням. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 4080 грн. 74 коп. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 4080 грн. 74 коп. та спричинену моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду повернулися поштові конверти з судовою повісткою з зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до ч. 8 ст. 74 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважається про доставлення судової повістки відповідачу. Суд, дослідивши надані суду докази та законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно записів трудової книжки [PERSON] з 06.03.2014 року прийнятий на роботу учнем ливаря металів та сплавів у литейному цеху № 22 та 04.07.2014 звільнений з підприємства за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Відповідно до довідки ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівельний завод» від 24.12.2014 року за період травень - липень 2014 року заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] складає 4080 грн. 74 копійки. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз'яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Приймаючи до уваги, що суду не надано розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, оскільки відповідач не прибув в судове засідання, а без його участі дане питання не може бути вирішено, суд роз'яснює право позивача на звернення до суду з новим позовом про стягнення заборгованості за час затримки при звільненні в межах тримісячного строку після отримання основної заборгованості. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішую питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідач протягом значного часу (майже 9 місяців) не провів остаточний розрахунок при звільненні з позивачем, а тому, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, і понесених з зим незручностей, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у частково та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 гривень. Повно і всебічно з'ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави, оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial