Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко Олександром Олександровичем 05.05.2017, зареєстрований в реєстрі за № 83. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте на підставі договору дарування квартири, [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко Олександром Олександровичем 05.05.2017, зареєстрований в реєстрі за № 83 - запис про право власності: 20275929 від 05.05.2017 року, внесений державним реєстратором - приватним нотаріусом Биченко Олександром Олександровичем Київського нотаріального округу на підставі договору дарування №83 від 05.05.2017 року, виданий ПН КМНО Биченко О.О., власник [PERSON], РНОКПП [NUMBER]. Мотивуючи вимоги тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року по справі № 372/2183/15-ц позов ПАТ Український будівельно-інвестиційний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25 червня 2014 року в розмірі 5 116 454 грн. 47 коп., а також судові витрати в розмірі 3654 грн., всього 5 120 108 грн. 47 коп. 02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист з примусового виконання рішення № 372/2183/15-ц від 25 грудня 2015 року. 29 серпня 2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у київській області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52037073 з примусового виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц від 02.08.2016 року про стягнення заборгованості з [PERSON]. Боржник рішення суду не виконує, разом з тим, йому достовірно відомо про наявність виконавчого провадження, так як в жовтні 2016 року він звертався до суду із скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця та про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 52037073 від 29.08.2016 року. 18.04.2017 року державним виконавцем у виконавчому провадженні було накладено арешт на належну на праві власності [PERSON] квартиру [ADDRESS] та 19.04.2017 року винесено постанову про виправлення описки у постанові про арешт майна боржника від 18.04.2017 року зазначивши вірний номер квартири. Разом з тим, 05.05.2017 року [PERSON] здійснив відчуження арештованого майна - квартири [ADDRESS] уклавши оспорюваний договір дарування із своєю матір'ю [PERSON] Отже, відчуження спірної квартири відбулось за наявності арешту на вказане нерухоме майно. Накладення арешту на об'єкт нерухомого майна означає, що цей об'єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. Таким чином, на думку позивача, при здійсненні оспорюваного правочину відповідач усвідомлював, негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. А тому, відповідачі не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, їхні дії спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання, в майбутньому, за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 234 ЦК України, позивач просить про задоволення позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Головне Управління юстиції України у м. Києві. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява просив суд позов задовольнити. Надав до суду відповідь на відзив та додатково пояснив, що реєстрація обтяження на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 18.04.2017 року, у державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта - [PERSON] була зареєстрована 23.05.2017 року. Тобто, після укладання оспорюваного договору дарування. Однак, відповідач не мав права вільно розпоряджатися вказаним нерухомим майном, оскільки про встановлену заборону відчужувати майно відповідачу було відомо задовго до укладання договору дарування. З огляду на означене представник позивача просив про задоволення позовних вимог. Відповідачі у судове засідання не з'явились, направили до суду відзив на позов. Зі змісту якого убачається, що вони заперечують проти позову та просять відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Зокрема зазначили, що оспорюваний договір був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та на момент відчуження не перебував під обтяженням (а.с. 113-117). У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову, посилаючись на те, що згідно із інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на момент відчуження спірної квартири не були наявні записи про арешт квартири [ADDRESS] належній [PERSON] на праві приватної власності. Запис про обтяження на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано у державному реєстрі 23.05.2017 року, тобто після укладання оспорюваного договору дарування. А відтак, відповідач здійснив розпорядження належним йому майном на власний розсуд, що відповідає змісту права власності, та уклав договір дарування із відповідачем [PERSON], що також відповідало вільному волевиявленню сторін договору під час його укладання. Крім того, представник відповідача просила не приймати до уваги в якості доказу покази допитаного свідка [PERSON], який здійснював виконавчі дії під час примусового виконання судового рішення у виконавчому провадженні № 52037073, оскільки вважала, що дані обставини підтверджені не належними доказами. За таких обставин просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи у судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від Головного Управління юстиції України у м. Києві надійшли до суду письмові пояснення, зі змісту яких убачається, що Управління просить суд розглянути справу у відсутність їхнього представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко Олександр Олександрович, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання письмових пояснень не скористався. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що Обухівським районним судом Київської області у справі № 372/218315-ц 02.08.2016 року видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованість за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25 червня 2014 року в розмірі 5 116 454 грн. 47 коп., а також судові витрати в розмірі 3654 грн., всього 5 120 108 грн. 47 коп. (а.с. 24). 29.08.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження на підставі означеного виконавчого листа. (а.с. 27). Як убачається із інформаційної про виконавче провадження та показів допитаного в якості свідка державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області [PERSON], в ході здійснення виконавчого провадження № 52037073 з примусового виконання означеного рішення суду, державним виконавцем було встановлено, що відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с.128-131) Постановою державного виконавця від 18.04.2017 року у виконавчому провадженні № 52037073 було накладено арешт на належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS]. Проте, державним виконавцем була допущена описка у правильності написання адреси майна боржника, у зв'язку із чим 19.04.2017 року було винесено постанову про виправлення описки (а.с. 130). Разом з тим, як убачається із Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта - [PERSON], арешт на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано 23.05.2017 року. 05.05.2017року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко Олександром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 83. (а.с.8,9) Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] та представник позивача вказують, що відповідачу [PERSON] було достоменно відомо про наявність виконавчого провадження № 52037073 з примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.12.2015 року та про арешт на належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача не визнає та не спростовує дані обставини, проте вказує, що вони не підтвердженні належними та допустимими доказами. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положенням ст. 5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 3,4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Незважаючи на роз'яснення судом учасникам справи їхніх процесуальних прав і обов'язків, зокрема щодо подання доказів, жоден із учасників не заявив клопотання про витребування належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження № 52037073. Чим розпорядився наданим правом на подання доказів на підтвердження обставин якими обгрунтовуються заявлені вимоги або заперечення проти них, на власний розсуд. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що відповідачу [PERSON] було відомо про його невиконані зобов'язання перед АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та наявність рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/218315-ц від 25.12.2015 року про стягнення з нього на користь Банку заборгованості за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25 червня 2014 року в розмірі 5 116 454 грн. 47 коп., а також судових витрат у сумі 3654 грн., всього 5 120 108 грн. 47 коп. (а.с. 24). А також те, що 02.08.2016 року судом було видано виконавчий лист на виконання означеного судового рішення. (а.с. 24). Як убачається із ухвали Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2016 року, [PERSON] оскаржував дії державного виконавця під час вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.12.2015 року, зокрема щодо арешту на майно та заборони його відчуження. (а.с.120-121). Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень. Арешт на майно - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження діють до їх скасування. Тому той факт, що застосований державним виконавцем арешт на майно боржника [PERSON] на підставі постанови державного виконавця від 18.04.2017 року не був зареєстрований у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену заборону відчужувати майно відповідачу було відомо (встановлено, що відповідачу відомо про арешт квартири, а отже він добре обізнаний в цьому). Таким чином, квартира [ADDRESS] на час укладання оспорюваного договору дарування фактично перебувала під забороною на відчуження, а тому права позивача укладенням цього договору є порушеними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 лютого 2017 року у справі 6-2360цс16. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статгі 215, 216 ЦК України). З огляду на означене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено як фіктивність оспорюваного правочину, так і порушення вимог закону при його укладанні. А тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за подання позову до суду у розмірі підлягає стягненню з відповідачів на його користь в рівних частках по 1600,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved