Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із зазначеною позовною заявою мотивуючи її наступним. 07 серпня 2009 року між [PERSON] з [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а остання зобов`язувалася їх повернути протягом року. Позивач вказує на те, що за даними Національного Банку України курс долара США станом на 07.08.2009 рік складав 7, 698 грн., у зв`язку з чим позивач та відповідач дійшли згоди, що остання отримує в борг грошові кошти в сумі 24300 грн., які відповідно були зараховані позивачем на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується відповідною банківською квитанцією. Після отримання коштів 10.08.2009 року [PERSON] , надала позивачу письмову розписку, в якій зазначила, що отримала в борг від [PERSON] гроші в сумі 3000 доларів США. Після спливу одного року з дня укладення договору до часу звернення з позовом відповідач не виконала умови договору та не повернула обумовлену суму позики. Дочка позивача [PERSON] неодноразово, а саме у 2017 році та 2018 році письмово зверталася до [PERSON] з проханням щодо повернення боргу, однак відповіді чи повернення позики не отримала, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав. Позивач зазначає, що перебіг позовної давності у правовідносинах почався 08.08.2010 року та закінчився 08.08.2013 року, проте 27.10.2010 року позивач перенесла ішемічний інсульт, внаслідок чого втратила здатність говорити та самостійно пересуватись, змушена була проходити тривалий курс реабілітації, що перешкодило їй своєчасно, тобто в період позовної давності звернутися до суду з даним позовом. Відтак враховуючи, що станом на 14.03.2019 рік кількість днів прострочення складає 3140 днів і тому розрахунок трьох відсотків річних від суми складено наступним чином: 24 300, 00 х 3 х 3140 : 365 :100 = 6271, 40 грн. Також розраховано інфляційні втрати за формулою: сума боргу індекс інфляції / 100% - сума боргу = збитки від інфляції, де: сума боргу - 24300 грн. сукупний індекс інфляції за період 08.08.2010 року - 26.02.2019 - 289, 13, тобто 24300 х 289,13 /100% - 24 300 =45 958, 59 грн. Таким чином позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача заборгованості по позиці 24300, 00 грн., 6271, 40 грн. - 3% річних від суми боргу, а також 45 959, 59 грн. - інфляційні втрати. На підставі викладеного просить суд визнати причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду поважними та стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 07.08.2009 року в сумі 70 258, 59 грн. з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, що складає 6271, 40 грн. та сплачений позивачем судовий збір. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.05.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд констатує, що відповідачу [PERSON] було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Враховуючи те, що відзиву відповідачем до суду подано не було, клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом від жодної із сторони не надходило, представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, суд приходить до переконання, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України проводиться за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, судом встановлені наступні обставини. Позивач вказує на те, що 07 серпня 2009 року між [PERSON] з [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США ( що станом на 07.08.2009 року згідно офіційного курсу НБУ складало 24 300 грн.), а остання зобов`язувалася їх повернути протягом року. Вказану обставину позивач підтверджує доданою до справи розпискою від 10.08.2009 року ( а. с. 9), в якій зазначено, що [PERSON] отримала позику в розмірі 3000 дол. США строком на 1 рік. З матеріалів справи слідує, що позивач виконала умови договору та надала відповідачці обумовлену суму в грошовій одиниці гривня, що станом на 07.08.2009 року становило 24 300 грн., доказом чого є додана до справи квитанція № [NUMBER] , яка підтверджує факт переводу [PERSON] грошових коштів на банківський рахунок [PERSON] . Позивач вказує на те, що на станом на дату звернення з позовом відповідачка свої зобов`язання не виконала та не повернула обумовлену суму позики у передбачений сторонами строк. З матеріалів справи слідує, що донька позивачки [PERSON] неодноразово, а саме у 2017 році та 2018 році письмово зверталася до в [PERSON] ( а. с.10-13) з проханням щодо повернення боргу, однак відповіді чи повернення позики не отримала, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав. Позивач також зазначає, що перебіг позовної давності у правовідносинах почався 08.08.2010 року та закінчився 08.08.2013 року, проте 27.10.2010 року позивач перенесла ішемічний інсульт, внаслідок чого втратила здатність говорити та самостійно пересуватись, змушена була проходити тривалий курс реабілітації, що перешкодило їй своєчасно, тобто в період позовної давності звернутися до суду з даним позовом. Вказану обставину позивач підтверджує копіями медичних документів ( а .с. 14-15) Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Так судом вже попередньо встановлено, між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, при цьому суд враховує встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, тому суд приходить до переконання, що в даному випадку суд має право на стягнення відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором, тобто 3000 доларів. Разом з тим з прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 07.08.2009 року в грошовій одиниці гривні, зокрема в сумі 70 258, 59 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, тобто за період з 08.08.2010 року по 26.02.2019 рік. Положенням ст. 16. ЦК регламентовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Аналізуючи позовні вимоги, їх обґрунтування суд приходить до переконання, що певною мірою позивач невірно визначився зі способом захисту своїх порушених прав, виходячи з наступного. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, що також підтверджується правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Таким чином у даному випадку законодавцем не передбачено стягнення інфляційних втрат, оскільки предметом грошового зобов`язання згідно розписки є грошові кошти з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, зокрема 3000 доларів. З цих підстав суд відмовляє у позові в частині стягнення нарахованих позивачем інфляційних втрат. Згідно положення ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з прохальної частини позивач зазначає суму грошових коштів, що підлягає до стягнення з відповідача, 70 258, 59 грн. В даному випадку суд вважає за необхідне звернутись до постанови Верховного суду України від 21.06.2017 року у справі № 910/2031/16, в якій зроблено висновок, що «якщо у договорі визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті та передбачено, що сума яка підлягає у сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, проте фактично такий платіж ще не здійснено, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову. З матеріалів справи слідує, що з даним позовом [PERSON] звернулася до суду 26.03.2019 року, відтак станом на вказану дату сума позики, тобто 3000 доларів США, була еквівалентна згідно офіційного курсу НБУ 80667.4080 грн. З цих підстав, суд приходить до переконання, що вказана позивачем сума 70 258, 59 грн. є правомірною, така що в даному випадку не буде суперечити ані укладеному договору розписки, ані чинному законодавству. Разом з тим суд акцентує увагу, що в даному випадку суд визначає вказану суму, як суму боргу, без врахування індексу інфляції. Вивчивши вимогу позову щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми, суд виходить із наступного. З позовної заяви слідує, що станом на 14.03.2019 рік кількість днів прострочення складає 3140 днів і тому розрахунок трьох відсотків річних від суми складено наступним чином: 24 300, 00 х 3 х 3140 : 365 :100 = 6271, 40 грн. Таким чином з вищевикладеного вбачається, що 3 % річних позивачем розраховано від суми позики станом на день укладення договору у грошовій одиниці гривні, тобто від 24 300 грн. Разом з тим суд в даному випадку вважає за доцільне зазначити практику Верховного суду з аналогічного питання. Так у постанові Великої палати Верховного суду від 16.01.2019 року Справа № 373/2054/16-ц зазначено наступне. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у грошовій одиниці долари США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з доларів США. Разом з тим в даному позові позивач просить про стягнення 3% річних, що нараховані з 24 300 грн., а саме - 6271, 40 грн. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України, суд в даному випадку обмежений вимогами позову і тому приходить до переконання, що нарахована сума 3% річних у грошовому еквіваленті гривня не є такою, що суперечить вимогам договору чи законодавства і тому суд задовольняє її в повному обсязі. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved