Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру № 40, що знаходиться в будинку № 19 по вул. Героїв України у м. Світловодську Кіровоградської області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, він згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 березня 2003 року придбав у [PERSON] трикімнатну квартиру № 40, що знаходиться в будинку № 19 по вулиці Героїв України (Леніна) у місті Світловодську Кіровоградської області. Право особистої власності [PERSON] зареєстроване Світловодським міжміським бюро технічної інвентаризації 11 квітня 2003 року. Подружжя проживає окремо, але шлюб не розірвано. Між позивачем та відповідачем виник спір щодо поділу майна, набутого за час шлюбу. Відповідач не визнає права особистої приватної власності позивача на спірну квартиру, оскільки вона придбана у період шлюбу, відповідно, знаходиться в спільній сумісній власності подружжя. Позивач зазначає, що вищевказана квартира не є спільно нажитим майном, оскільки придбана за кошти, які належали йому до шлюбу. З підстав, передбачених ч. 1 ст. 392 ЦК України, позивач просить визнати право особистої приватної власності [PERSON] на спірну квартиру. В судове засідання позивач не зявився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, надіслав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, з доводами позовної заяви погоджується, позовні вимоги визнає повністю, доказів того, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти позивача та відповідача, що джерелом її набуття є спільна праця подружжя, надати не може, квартира придбана за кошти, які були у позивача до укладення шлюбу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Повно і всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне. Позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 грудня 1997 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 365 (а.с. 7). Сторони проживають окремо, але шлюб між ними не припинено. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 березня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-399, [PERSON] придбав у [PERSON] за сім тисяч гривень трикімнатну квартиру № 40, що знаходиться в будинку № 19 по вулиці Героїв України (Леніна) у місті Світловодську Кіровоградської області (а.с. 8). Право особистої власності [PERSON] зареєстроване Світловодським міжміським бюро технічної інвентаризації 11 квітня 2003 року. На момент придбання спірної квартири майнові права та обовязки подружжя врегульовувалися нормами Кодексу про шлюб та сімю України. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналіз положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України дає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя є майно, придбане за кошти, набуті у шлюбі. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільного їх визнання. У суду не виникло сумніву щодо достовірності обставин придбання спірної квартири та добровільності їх визнання відповідачем, яка в письмовій заяві, поданою до суду, визнала, що квартира № 40, що знаходиться в будинку № 19 по вулиці Героїв України у місті Світловодську Кіровоградської області, придбана за кошти, які належали позивачу до шлюбу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved