Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що на підставі договору довічного утримання він є власником квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , в якій на час звернення до суду із даним позовом зареєстровані [PERSON] ( колишній власник квартири, яка уклала з ним договір довічного утримання) та відповідачі [PERSON] та [PERSON] . За договором довічного утримання він як набувач за договором зобов`язався забезпечити [PERSON] житлом, а саме, правом проживати у квартирі, що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідачі в зазначеній квартирі не проживають, але зареєстровані. Вважає, що відповідно до положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України в зв`язку із припиненням права власності на дану квартиру відчужувача [PERSON] відповідачі, як члени її сім`ї, також втратили право користування даним житлом. За клопотанням представника відповідача судом витребуваний письмовий доказ - належним чином завірену копії договору довічного утримання. Представник позивача через канцелярію суду 04.09.2019 р. надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника за наявними у справі матеріалами та доказами. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, так як вважає позов необґрунтованим. Відповідач [PERSON] в судове засіданні на з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Правом подачі письмового відзиву на позов відповідачі не скористалися. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 31.08.2017 року та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бервенко Н.І, [PERSON] набув право власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . За умовами даного договору набувач [PERSON] зобов`язується утримувати відчужувача [PERSON] на умовах цього договору і гарантує їй довічне право на проживання у вказаній квартирі ( п.п.1,7,13 Договору). Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу, тобто, після його державної реєстрації. Відповідно до ст.750 ЦК України набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання. Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача. Договір зареєстрований у встановленому законом порядку і відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . На час звернення до суду із даним позовом в квартирі, розташованій за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: власник житла [PERSON] та члені її сім`ї відповідачі [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , як син власника зареєстрований у квартирі з 11.12.1996 р., а [PERSON] , як онук власника зареєстрований з 08.06.1999 р., що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 22.08.2017 р. №1497, виданою КП «Жилколмсервіс» Дільниця № 41. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженнні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, на яку позивач посилається на обгрунтуваня позову, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, але при мові, що є будь-які перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, як встановлено судом, коли набувач [PERSON] набував у власність зазначену квартиру, то дана квартира використовувалася як місце реєстрації за правом проживання відповідачів, які відповідно до положень ст. 64, 156 ЖК України ст. 405 ЦК України мали право на проживання з відчужувачем [PERSON] як члени її сім`ї. А відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Підстав вважати, що відповідачі втратили таке право на час укладання відчужувачем договору довічного утримання відсутні, докази на підтвердження такого факту суду не надавалися. Відчужувач [PERSON] повинна була при укладанні договору довічного утримання повідомити набувача [PERSON] щодо наявності всіх обтяжень, у тому числі, про реєстрацію відповідачів у квартирі і відповідно про їх права на проживання в ній. Навпаки, у договорі довічного утримання (п.5 Договору) зазначено, що квартира не використовується як місце реєстрації інших осіб, ніж сторони договору, і треті особи не мають жодних прав на квартиру, що відчужується. Позивач дані умови договору не оспорює і вимог про їх недійсність із застосуванням наслідків недійсності не заявляє. Як вже зазначено вище, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Але виходячи з встановлених обставин та наданих суду доказів, суд вважає, що позивач не надав суду жодного доказу, що відповідачі будь-яким чином обмежують його у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном. Позивач посилається у позові на обгрунтування вимог на той факт, що наявність реєстрації у вказаній квартирі відповідачів призводить до надмірної сплати ним вартості комунальних послуг. Але на думку суду сам факт реєстрації відповідачів за адресою спірної квартири не є підставою вважати, що це обмежує власника у праві користування та розпорядження своїм майном, особливо, враховуючи той факт, що договір довічного утримання має певні особливості серед інших договорів по відчуженню майна, так як встановлює певні права та обов`язки набувача та відчужувача після переходу права власності на майно. При цьому, суд звертає увагу, що доказів того, що позивач несе витрати по сплаті комунальних послуг, незважаючи на той факт, що в квартирі на законних підставах проживає колишній власник [PERSON] , членами сім`ї якої є відповідачі, суду не надано. Пунктом 7 Договору передбачено, що відповідно до ст. 322 ЦК України набувач зобов`язаний сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, а якщо такі договори укладені з відчужувачем, то грошові кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватися набувачем відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Таким чином, договором довічного утримання передбачений порядок сплати комунальних платежів, і зокрема, зазначено, що якщо договори про надання комунальних послуг укладені з відчужувачем [PERSON] , то грошові кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватися набувачем [PERSON] відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку, що свідчить про внесення оплати постачальникам комунальних послуг [PERSON] Ніяких доказів, які б давали суду можливість зробити висновок, що саме позивач несе увесь тягар витрат по комунальним платежем, і що частину платежів, які встановлюються з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, не несуть інші особи, зокрема, [PERSON] або її син [PERSON] та онук [PERSON] , суду не надано. Таким чином, при відсутності інших обґрунтувань позову щодо порушення прав позивача як власника, суд не встановив достатніх та обґрунтованих підстав вважати, що наявність реєстрації відповідачів призводить до надмірної сплати позивачем комунальних послуг і як наслідок порушує його право користування та розпорядження власністю. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Таким чином, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed