Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить позбавити [PERSON] права на постійне проживання в будинку за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового помешкання та скасування державної реєстрації постійного місця проживання [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач перебувала у шлюбу з відповідачем до 30.05.2011 року. Позивач є власником даного будинку на підставі договору даруванні. В даному будинку проживають семеро чоловіків. Колишній чоловік комунальні послуги не сплачує, зловживає спиртними напоями та постійно порушує норми спільного проживання. Отже, на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України звернувся до суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, що зазначенні в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, подавши заяву про слухання справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по сутті, суд приходить до наступного. Власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.2012 року, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав та копією договору дарування житлового будинку. Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДВС України в м. Києві від 22.11.2013 року, [PERSON] зареєстрований з 24.11.1998 року за адресою [ADDRESS]. Відповідно до рішення Вишгородського районного суду від 17.05.2011 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.03.1990 року. Виходячи з вищевказаних підстав суд вважає, що відповідач був вселена в будинок позивачки на законних підставах, як член сім'ї власника будинку. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Частина 1 статті 116 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними , виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житла. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач, проживаючи в будинку позивачки вчинював будь-які діяння зазначені в ч. 1 ст. 116 ЖК України, до нього не застосовувались будь-які міри запобігання або громадського впливу, а тому він не може бути виселений із будинку позивачки на підставі вимог ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК України. Отже виселення є категорією житлового законодавства, тому при вирішенні цивільних спорів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування є втрата права на житло, з підстав передбачених нормами ст.ст. 71, 72, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. Щодо вимог про зняття відповідача із реєстрації місця проживання, позивачка помилково просить суд застосувати правила ст.ст. 116, 157 ЖК України, в той час, як існуючі між сторонами правовідносини регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Судом вжито заходів з метою реалізації зазначеного принципу у судовому засіданні. Однак, у судовому засіданні доводи позивача висловлені за для задоволення заявлених ним позовних вимог не знайшли свого підтвердження, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed