Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовам до відповідачів у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.05.2018, просить встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити [PERSON] в користування житлову кімнату № 4 , площею 11,3 кв. м.; залишити [PERSON] , [PERSON] в користування житлову кімнату № 2 , площею 15,4 кв . м, разом із балконом № 11 , площею 2,9 кв.м. та житлову кімнату № 3 , площею 11,6 кв.м.; в спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишити кухню № 5, площею 7,9 кв.м., ванну кімнату № 7 , площею 2,7 кв.м., вбиральну (поєднану) № 6, площею 0,9 кв.м., коридор № 1, площею 8,5 кв.м., вбудовану шафу № 8, площею 0,4 кв.м, вбудовану шафу № 9, площею 0,4 кв.м, балкон (тераса) № 10, площею 2,9 кв.м; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , у наступних частках: позивачу та відповідачці [PERSON] належить по 3/8 частки, тобто по 24,3 кв. м. загальної площі, а з цього житлової площі по 14,3 кв. м., [PERSON] належить 1/4 частки, тобто 16,2 кв. м. загальної площі, а з цього житлової площі 9,57 кв. м. Наводить аргументи реальної можливості виділу у її користування спірну житлову площу 11, 3 кв. м ( №4), що є меншою частки в праві спільної часткової власності на квартиру. У добровільному порядку заявлене питання не було вирішено, адже зверталась до відповідачів із аналогічною пропозицією, однак відповіді від останніх не отримала, у зв`язку із чим звернулась до суду за захистом свого права. Проживає в орендованому приміщені, іншого житла не має, не втратила інтересу до своєї частки у спірні квартирі та має намір надалі проживати у ній. З метою реалізації права на проживання просить позов задовольнити. Представником відповідачів подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що позивачка не проживає у спірній квартирі з 2008 року, не приймає участі в утриманні спірної квартири, ремонтні роботи проводились двічі у 2012-2013 роках, не допомагає матеріально матері - відповідачці [PERSON] , яка є інвалідом ІІІ групи, є співвласником іншого житлового приміщення - квартири, яку придбав її чоловік за час їх шлюбу, житлові приміщення у цій квартирі не є ізольованими, а тому позивачці не можна виділити спірну житлову площу, у спірній квартирі зареєстровано шість осіб та фактично проживають відповідачі, чоловік і двоє дітей відповідачки [PERSON] , діти користуються кімнатою, яку позивачка просить виділити їй, а тому в випадку задоволення позову такі будуть позбавленні можливості користуватися облаштованою для них кімнатою, позивачка не ставить питання про унесення їй перешкод у користуванні належній їй на праві спільної сумісної власності житлом, порядок користування між сторонами не встановлювався, оскільки позивачка проживає за іншою адресою з чоловіком, відповідачі не надали згоди на об`єднання їх часток у спірній квартирі. Просить у позові відмовити. 03.05.2018 та 22.06.2018 позивачем подано до суду відповідь на відзив та додаткові письмові пояснення, які містять пояснення на заперечення викладені у відзиві. Зазначає, що у спірній квартирі проживала з 2000 по 2008 рік, відсутність у спірній квартирі не впливає на право виділу її частки для користування та розпорядження своєю часткою на власний розсуд. Не прийняття участі в утриманні спірної квартири не стосується предмету даного позову. Ремонті роботи проводились без її згоди у відповідності до ст. ч. 1 ст. 358 ЦК України. Відповідачі не подали жодних доказів не надання матеріальної допомоги відповідачці [PERSON] . Проживання з чоловіком за іншою адресою не свідчить про забезпечення позивачки житлом та не може вплинути на право володіння, користування та розпорядження спірною часткою у вказаній квартирі. Кожному із співвласників може бути окремо відокремлену частину будинку із самостійним виходом, а тому посилання сторони відповідачів про неможливість здійснення цього суперечить вимог чинного законодавства та реальності поділу. Позов стосується порядку користування своєю часткою, а не виділу такої у натурі. Право користування у чоловіка та їх двох дітей залежить та є похідним від права відповідачки [PERSON] у межах її частки. Питання про порядок користування квартирою вирішується лише між співвласниками квартири та жодним чином не стосується прав третіх осіб. Сторони не домовились про порядок користування спірною квартирою. Відповідачі із членами своїх сімей користуються усією квартирою та не погоджуються на виділ у користування найменшої житлової кімнати позивачу, які співвласнику спірної квартири. У спірній квартирі відсутні кімнати, які б відповідали ідеальним часткам співвласників. Просить врахувати, що виділ у натурі частики не відбувається, право спільної часткової власності не припиняється, а лише просить виділити кімнату для користування. Відповідачами не запропонованого іншого варіанту користування сторонами спірною квартирою. Враховуючи наведене вище, просить позов задовольнити. 16 лютого 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 11 вересня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного поводження. У судовому засіданні сторона позивача підтримала позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні сторона відповідача заперечила проти позову з підстав викладених у відзиві на позов. Просить у такому відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи підтримав позов, однак у судових дебатах повідомив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] та зареєстроване у ній місце їх проживання. У цій квартирі зареєстровані члени сім`ї співвласника [PERSON] - чоловік [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено довідкою від 12.03.2018 № 1208/ Том 1, арк. спр. 44/. [PERSON] є власником 3/8 частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником 3/8 частки спірної квартири, а [PERSON] 1/4 частки у вказаній квартирі, що підтверджено копією реєстраційного посвідчення та копією договору міни /Том 1, арк. спр. 9, 11/. Суд враховує спільну позицію сторін з питання розміру часток, адже жодних домовленостей із цього питання між співвласниками не існує та заперечень сторонами не подавалось, а тому приймається судом до уваги. 10 листопада 2017 року позивачка звернулась до відповідачів із письмовою пропозицією укласти договір про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] із зазначеним тридцятиденного строку для надання відповіді на неї, яка отримана відповідачами, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення /Том 1, арк. спр. 15-18/. У зв`язку із відсутність добровільного врегулювання між співвласниками питання порядку користування спірною квартирою позивачка звернулась до суду за захистом свого права. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК УРСР згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Окрім цього, необхідно звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу відносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла, зокрема права користування ним. Згідно з ст. 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 3 ст. 319 ЦК України всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що згідно з технічного паспорту та плану, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складається з трьох кімнат житловою площею 38,3 кв. м, у тому числі перша кімната 15,4 кв.м (№2), друга кімнат 11,6 кв.м (№3), третя кімнат 11,3 кв.м (№4), кухня площею 7,9 кв.м (№5), вбиральня площею 0,9 кв.м (№6), ванна кімнат площею 2,7 кв.м (№7), коридор площею 8,5 кв.м (№1), вбудованої шафи площею 0,4 кв.м, 0,4 кв.м (№ 8, 9), лоджією площею 2,9 кв.м, 2, 9 кв. м (№ 9, 10) / Том 1, арк. спр. 13, 14/. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Згідно з ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд установив, що у спірній квартирі фактично проживають відповідачі, члени сім`ї відповідачки [PERSON] - чоловік та двоє неповнолітніх дітей, з 2008 року позивачка не проживає у вказаній квартирі, що підтверджено довідкою від 12.03.2018 № 1208/ Том 1, арк. спр. 44/. Дані обставини підтверджено показаннями наданими безпосередньо у суді свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами відповідачів та такі дані приймаються судом до уваги. При цьому, суд враховує житлову площу наявну у спірній квартирі 38,3 кв. м, тобто на кожного із співвласників з урахуванням їх часток припадає: позивачці 14,3 кв.м, відповідачці [PERSON] 14,3 кв.м., відповідачці [PERSON] 16,2 кв. м. Однак позивачка просить виділити у користування житлову кімнату площею 11,3 кв.м. (№4), яка не відповідає її частці та є меншою від належної частки на 2,0 кв.м. Із технічних характеристик квартири установлено, що житлова кімната під номером № 4 , яку просить виділити позивачка, є ізольованим приміщенням. Разом із тим, у користуванні відповідачів позивачка просить залишити житлові кімнати площею 15,4 кв. м. та 11.6 кв.м відповідно та балкон площею 2,9 кв.м. Житлові площі відповідають часткам відповідачів у спірній квартирі. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порядок користування спірною квартирою, який просить визначити позивач відповідає їх часткам у праві власності на цю квартиру та не призведе до суттєвого обмеження прав інших співвласників, виходячи з розміру належної їм часток у спірному майні та право користування осіб, які фактично проживають у ній та є членами сім`ї співвласника. Таким чином, запропонований поділ користування спірною квартирою надає можливість встановлення порядку користування цією квартирою між учасниками справи, адже не призведе до погіршення житлових умов одних осіб та покращення інших, що не допускається законодавством. За таких обставин та враховуючи те, що виділити ізольоване жиле приміщення таким чином, щоб штучно не погіршити житлових умов позивача та відповідачів можливо. Також суд враховує те, що вирішення спору між сторонами у вказаний вище спосіб є доцільним, виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами. Щодо аргументів сторони відповідача про не проживання у спірній квартирі позивачки, суд оцінює критично, адже така обставина жодним чином не впливає на право користування співвласником своєю часткою у відповідності до ст. 317 ЦК України. Щодо тверджень сторони відповідачів про відсутність участі позивачки в утриманні спірної квартири, а відтак неможливість виділену житлової кімнати у користування то таке питання не стосується предмету доказування у цій справі. У разі порушення прав відповідачів позивачкою з цього питання таке підлягає захисту у відповідності до ст. 360 ЦК України (утримання майна, що є у спільній сумісній власності). Щодо аргументів сторони відповідачів про облаштування кімнати, яку просить позивачка виділити їй у користування, для проживання двох неповнолітніх дітей відповідачки [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею0 для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься у ст. 405 ЦК України. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки ( ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР). Аналізуючи наведені норми права, суд прийшов переконання що члени сім`ї співвласника мають право користуватися житлом, яке знаходиться у власності такої особи у разі, якщо не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У зв`язку із наведеним суд критично оцінює наведені аргументи проживання неповнолітніх дітей у кімнаті, яку просить виділити у користування позивачка, адже таке виділення жодним чином не порушує права дітей на порядок користування квартирою, яка належить на праві спільної часткової власності їх матері [PERSON] . Щодо аргументів сторони відповідача про належність позивачці на праві спільної сумісної власності іншого житлового приміщення, що підтверджено заявою [PERSON] на надання згоди про придбання квартири [ADDRESS] її чоловіком [PERSON] / Том 1, арк. спр. 191/, то такі докази суд оцінює критично, адже надання згоди на придбання квартири 03.03.2016 не свідчить про її перебування у спільній сумісні власності у відповідності до ст. 63 СК України, адже між подружжям за домовленістю встановлено, що вказана квартира є особистою приватною власністю чоловіка, що підтверджено шлюбним договором між подружжям від 07.06.2018 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно / Том 1, арк. спр. 206, 208/. Щодо проживання у спірній квартирі відповідачки [PERSON] , яка є інвалідом ІІІ групи та матір`ю позивачки, а тому виділення останній у користування спірної кімнати негативно вплине на житлові права матері, суд оцінює критично, адже жодними доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не підтверджено. Окрім цього, у житловій кімнаті, яку позивачка просить виділити, відповідачка [PERSON] не проживає, жодним іншим чином не користується та не простить виділити їй саме таку кімнату. Попри те, суд ураховує наявність ще двох житлових кімнат, які дозволяють реалізувати [PERSON] своє право користування у більшому розмірі аніж це відповідає її частці у праві спільної часткової власності. Інших обставини справи, які б мали вирішальне значення для правильного вирішення справи та на які сторони не покликались, суд не встановив. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що позов необхідно задовольнити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір сплачений позивачем у розмірі 704,80 грн необхідно стягнуть із відповідачів по 352,40 грн з кожного. Щодо заявленого питання позивачки про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4928,00 грн, то у таких необхідно відмовити. адже жодних доказів здійснення таких витрат не подано у відповідності до ст. ст. 76-80, 137 ЦПК України.

Outcome: approved