Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 50235,50 гривень, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у загальній сумі 83369,92 гривень, а також 4723,00 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. З жовтня 2017 року керівництвом інституту не було забезпечене нарахування та виплату заробітної плати позивачу, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2017 року по 30.04.2020 року в сумі 50235,50 гривень. Позивач, посилаючись на норми трудового законодавства про строки остаточного розрахунку при звільненні працівника, наводить розрахунок середньої заробітної плати за період затримки виплати заробітної плати та визначає загальну суму середнього заробітку у розмірі 83369,92 гривень. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.05.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач не заперечує проти позовних вимог та просить розглянути справу у його відсутність. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. Наказом № 44-К від 06 липня 2017 року [PERSON] прийнятий на посаду у штат Державного проектно-вишукувального та науково-дослідного інституту «Укреенергомережпроект» на посаду інженера-геодезиста І категорії з повною тривалістю робочого дня (тижня) з окладом 4500,00 гривень. Відомості про прийняття на роботу відображені у трудовій книжці на ім`я позивача серії [NUMBER] . Судом встановлено, що станом на час розгляду справи трудові правовідносини між сторонами не припинені, відповідач не своєчасно та не в повному обсязі виплачує позивачу заробітну плату, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно довідки ДПВНДІ «Укреенергомережпроект» від 04 березня 2019 року, заборгованість по заробітній платі за період часу з вересня 2017 року по лютий 2019 року складає 34952,88 гривень. Згідно довідки ДПВНДІ «Укреенергомережпроект» від 3 квітня 2020 року, заборгованість по заробітній платі за період часу з лютого 2019 року по квітень 2020 року складає 15282,62 гривень. Середньоденний заробіток за час затримки складає 219,65 гривень. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. При таких обставинах, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2017 року по квітень 2020 року, розмір якої зазначений у наданих позивачем довідках, а саме - у сумі 50235,50 гривень. Що стосується виплати середнього заробітку за порушення строків виплати заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпТ України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі 6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не застосовуються до даних правовідносин, оскільки позивачем не надано суду доказів про звільнення та не проведення з ним остаточного розрахунку. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача грошової суми в рахунок відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, депресії. Суд зауважує, що в результаті невиплати заробітної плати протягом тривалого часу, позивач поніс моральні страждання, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в межах заявлених в цій частині позовних вимог в розмірі 4723,00 грн. Суд вважає, що в даній справі відшкодування моральної шкоди у вищевказаному розмірі, стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 50235,50 гривень є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за ставкою, встановленою Законом України «Про судовий збір» для позовних вимог майнового характеру відповідно до суми задоволених позовних вимог - в сумі 840, 80 гривень. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 840,80 гривень за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial