Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь проценти за користування коштами у період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року у сумі 9568,33 гривень, інфляційне збільшення суми боргу у період з липня 2014 року по січень 2016 року в сумі 15139,93 гривень, три проценти річних за період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року в сумі 1370,96 гривень, неустойку за період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року в сумі 265115,92 гривень, а всього суму у розмірі 291195,14 гривень та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, інфляційного збільшення, неустойки, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишено без розгляду за заявою позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02 листопада 2010 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 49700 гривень та зобовязалася повернути їх з розстроченням у певному порядку та строки з кінцевим терміном повернення не пізніше 02 листопада 2011 року. На підтвердження зазначеного факту 02 листопада 2010 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 02 листопада 2010 року за реєстровим номером 3922. Однак, всупереч умовам договору позики, відповідач грубо порушила порядок і строки повернення боргу та не повернула у повному обсязі кошти, позичені у позивача. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року з урахування встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 12270,82 гривень, проценти за договором позики у розмірі 6920,08 гривень, штраф за договором позики у розмірі 6000 гривень та витрати по оплаті судового збору у розмірі 179 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року зазначене рішення залишено без змін. Однак, не зважаючи на вжиті позивачем заходи щодо судового врегулювання виниклого спору, відповідач продовжувала не виконувати свої зобовязання за договором позики. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] проценти за користування коштами в сумі 477,90 гривень, три проценти річних в сумі 179,40 гривень, інфляційне збільшення боргу в сумі 1295,86 гривень та судовий збір у розмірі 243,60 гривень, в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року в частині відмови у стягненні неустойки скасоване та ухвалене нове, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто неустойку у розмірі 12225 гривень та судовий збір у розмірі 121,80 гривень. 28 липня 2016 року засобами поштового звязку представник [PERSON] отримав лист від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в якому остання повідомила позивача про надходження на депозит грошової суми у розмірі 39884,08 гривень, внесеної [PERSON] з метою виконання рішень судів, у звязку з чим 01 серпня 2016 року [PERSON] направив повідомлення про зарахування внесених відповідачем на депозит приватного нотаріуса коштів в рахунок часткового погашення неустойки. Разом з тим, позивач вважає такі дії відповідача неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань, оскільки після постановлення зазначених рішень, остання продовжувала не виконувати свої зобовязання за договором, у звязку з чим він змушений був знову звертатися до суду за захистом своїх порушених прав кредитора з даним позовом. Позивач зазначає, що загальна сума боргу відповідача згідно вищевказаних рішень суду складає 39704,46 гривень, сума процентів за користування позиченими коштами у період часу з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року - 9568,33 гривень, розмір інфляційного збільшення - 15139 гривень, сума трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року 1370,96 гривень. Крім того, у звязку з простроченням відповідачем зобовязань за договором позики на 610 днів, позивач просить стягнути неустойку у розмірі 305000 гривень, та, оскільки внесена [PERSON] на депозит приватного нотаріуса сума коштів зарахована в якості сплати вищевказаної суми неустойки, то розмір належної до стягнення неустойки за прострочення виконання зобовязання у період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року складає 265115,92 гривень. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив про наступне. Представник відповідача заперечує проти нарахування трьох процентів річних та суми інфляції на основну суму боргу, зазначену в уточненій позовній заяві позивачем, а саме 39704,46 гривень, яка включає борг, проценти, інфляційне збільшення на неустойку, оскільки неповернута сума боргу за договором позики на момент звернення позивача із даним позовом складає 12225 гривень, представник відповідача вважає, що саме на цю суму боргу можуть бути нараховані санкції, передбачені ст. 625 ЦК України. Крім того зазначив, що [PERSON] неодноразово намагалася повернути борг та виконати рішення судів, проте позивач уникав прийняття виконання, у звязку з чим відповідач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття боргу на депозитний рахунок нотаріуса з метою виконання зобовязання перед [PERSON] Таким чином, оскільки порушення грошового зобовязання у вигляді його прострочення боржником не настало, невиконання [PERSON] грошового зобовязання мало місце через прострочення кредитора, представник відповідача вважає, що у відповідності до вимог ст. 613 ЦК України відповідач має бути звільненою від відповідальності, в тому числі за ст. 625 ЦК України. Факт прийняття нотаріусом коштів у розмірі 39884,08 гривень презумює прострочення кредитора, оскільки такі кошти нотаріусом були прийняті у депозит на підставі п. 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України у звязку з ухиленням кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або у разі іншого прострочення з їх боку, при цьому, початковим моментом прострочення представник відповідача вважає 24 квітня 2015 року, тобто момент звернення через нотаріуса до [PERSON] із заявою про визначення місця та часу для проведення розрахунку. Враховуючи викладене, сума процентів за користування позиченими [PERSON] коштами у період з 24 квітня 2015 року по 10 червня 2016 року (292 дні) складає 2536,07 гривень, інфляційне збільшення за зазначений період 2470,99 гривень, три проценти річних 293,40 гривень. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення неустойки, представник відповідача взагалі заперечує проти їх задоволення, оскільки вважає, що пеня була вже стягнута рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, а тому повторному стягненню не підлягає, крім того, в договорі позики від 02 листопада 2010 року штрафні санкції сторонами названі не родовим поняттям «неустойка», а поняттям «пеня», яка обчислюється у відсотках, розмір неустойки, яку просить стягнути з відповідача [PERSON] є занадто великим порівняно із завданою шкодою, яка складає 12225 гривень. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач, отримавши від нотаріуса грошову суму у розмірі 39884,08 гривень зарахував її в рахунок погашення неустойки, що не відповідає вимогам ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог та є неприпустимим, оскільки така неустойка ще не стягнута судовим рішенням. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 листопада 2010 року між сторонами був укладений договір позики та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 02 листопада 2010 року за реєстровим №3922, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 49700 гривень, які [PERSON] зобовязалася повернути не пізніше 02 листопада 2011 року у порядку та в строки, встановлені вказаним договором, а саме - протягом зазначеного строку не пізніше 02 числа кожного місяця щомісячно у розмірі 1225 гривень (поточне повернення), остаточна сума повернення складає 36225 гривень, яку відповідач повинна повернути не пізніше 02 листопада 2011 року. Відповідно до п.6 зазначеного договору позики за прострочення своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 500 гривень за кожен день прострочення. Як вбачається зі змісту п.4 вищевказаного договору, грошові кошти у розмірі 49700 гривень [PERSON] отримала від [PERSON] ще до підписання договору. Зазначені обставини повністю підтверджуються змістом рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, ухвали апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута суму боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 12270,82 гривень, сума процентів за договором позики від 02 листопада 2010 року в розмірі 6920,08 гривень, сума штрафу за договором позики від 02 листопада 2010 року в розмірі 6000 гривень та судові витрати у сумі 179,62 гривень. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року залишено без змін. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті проценти за користування коштами в сумі 447,90 гривень, три проценти річних в сумі 179,40 гривень, інфляційне збільшення боргу в сумі 1295,86 гривень та судовий збір у розмірі 243,60 гривень, в іншій частині позову відмовлено. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року в частині відмови у стягнення неустойки скасоване та ухвалене нове, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню у розмірі 12225 гривень. Як вбачається зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, ухвали судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року та рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року, станом на час ухвалення зазначених рішень, неповернута сума основного боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року складає 12225 гривень. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на момент подання зазначеного позову до суду, відповідач не виконала зобов'язання за договором позики від 02 листопада 2010 року, неповернутою залишилась сума позики в розмірі 12225 гривень. Доводи позивача про те, що сума боргу відповідача на момент його звернення з даними позовними вимогами з урахуванням постановлених рішень становить 39704,46 гривень є безпідставними, не ґрунтуються на вимогам закону та спростовуються змістом вищевказаних рішень суду. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору позики від 10 червня 2011 продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). Судом встановлено, що відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 537 ЦК України, 21 липня 2016 року вніс у депозит приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] належні з нього кредиторові кошти у розмірі 39884,08 гривень з метою виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року та рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року, що підтверджується квитанцією №6 від 21 липня 2016 року приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] та листом приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] №587/02-23 від 21 липня 2016 року щодо повідомлення [PERSON] про внесення грошової суми у депозит нотаріуса. Зазначені обставини не заперечувалися сторонами по справі. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та уточненої позовної заяви [PERSON], він просить стягнути проценти за користування кредитними коштами, інфляційне збільшення, три проценти річних від простроченої суми боргу та неустойки за період час з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року, а тому, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики в порядку виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року та рішення судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року у період часу з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року. Так, дійсно 24 квітня 2015 року представник відповідача [PERSON] надав приватному нотаріусу Харківського районного нотаріального округу [PERSON] заяву, який повідомив [PERSON] про намір розрахуватися за договором позики згідно вищевказаних рішень та просив встановити місце та час для проведення розрахунку за договором позики. Саме зазначену дату представник відповідача в своїх запереченнях просив вважати моментом прострочення, та не заперечував проти стягнення з відповідача нарахованих процентів, інфляційного збільшення, трьох процентів річних, починаючи із цієї дати до 10 лютого 2016 року, при цьому нарахування зазначених сум за інший період часу він не визнавав з підстав прострочення кредитора. \~ Відповідно до вимог ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених\~частиною четвертою статті 545\~цього Кодексу. Разом з тим, будь-яких беззаперечних, допустимих та належних доказів того, що у відповідача були будь-які перешкоди для повернення суми боргу за договором позики в порядку виконання рішення, або щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобовязання за договором позики або невчинення останнім дій, до вчинення який [PERSON] могла виконати свій обовязок у період часу з 10 червня 2014 року до 24 квітня 2015 року суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що прострочення виконання зобовязання за договором позики від 02 листопада 2010 року за вказаний період часу відбулося з вини відповідача. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що представником відповідача по суті визнаються вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованих процентів, інфляційного збільшення, трьох процентів річних у період часу з 24 квітня 2015 року по 10 лютого 2016 року, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування грошима, інфляційного збільшення, трьох процентів річних за визначений позивачем період з 10 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року. Перевіривши правильність здійсненого в позовній заяві обрахування належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цієї заявленої позовної вимоги, оскільки судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року складає 12225 гривень, а тому саме на цю суму нараховуються відсотки відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України. При здійсненні розрахунку суд виходить з розміру облікової ставки Національного банку України, яка складала: з 10 червня 2014 року по 16 липня 2014 року 9,5%, з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року 12,5%, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року 14,00%, з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року 19,5%, з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року 30%, з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року 27% та з 25 вересня 2015 року по 10 лютого 2016 року 22%. Таким чином, належні до сплати відповідачем на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України складають з 10 червня 2014 року по 16 липня 2014 року (37 днів) складають 117,73 гривень, з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року (119 днів) 498,21 гривень, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року (85 днів) 398,57 гривень, з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року (26 днів) 169,81 гривень, з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року (177 днів) 1778,49 гривень, з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року (28 днів) 253,20 гривень та з 25 вересня 2015 року по 10 лютого 2016 року (138 днів) 1016,85 гривень, а всього 4232,86 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. При цьому суд зазначає, що що проценти, визначені статтями\~536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.\~625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями\~536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст.\~625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.\~536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.\~625 ЦК, є правомірним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата трьох процентів річних не є невідємною частиною вимоги про сплату основного боргу. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період часу з 10 червня 2014 року до 10 лютого 2016 року. Перевіривши правильність здійсненого в позовній заяві обрахування належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів трьох процентів річних від простроченої суми, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цієї заявленої позовної вимоги, оскільки судом встановлено, що неповернута сума основного боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року складає 12225 гривень, а тому саме на цю суму нараховуються три проценти річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Таким чином, належні до сплати відповідачем на користь позивача три проценти річних від простроченої суми за період з 10 червня 2014 року до 10 лютого 2016 року (610 днів) складають 613,93 гривні. При обчисленні суми індексації грошового боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року, суд виходить з того, що за період з липня 2014 року по січень 2016 року індекси інфляції у процентах склали: липень 2014 року 100,4%, серпень 2014 року 100,8%, вересень 2014 року 102,9%, жовтень 2014 року 102,4%, листопад 2014 року 101,9%, грудень 2014 року 103,0%, січень 2015 року 103,1%, лютий 2015 року - 105,3%, березень 2015 року-110,8%, квітень 2015 року 114,0%, травень 2015 року 102,2%, червень 2015 року 100,4%, липень 2015 року 99,0%, серпень 2015 року 99,2%, вересень 2015 року 102,3%, жовтень 2015 року-98,7%, листопад 2015 року 102,0%, грудень 2015 року 100,7%, січень 2016 року 100,9%. Всього, за період прострочення виконання грошового зобовязання індекс інфляції склав 1,62 %. Таким чином, загальний розмір інфляційного збільшення за період часу з липня 2014 року по січень 2016 року склав 7579,50 гривень. Крім того, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п.6 зазначеного договору позики за прострочення своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 500 гривень за кожен день прострочення. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Позивачем правильно обрахований розмір пені за період з 10 червня 2014 року до 10 лютого 2016 року, який складає 610 днів, а саме - 305000 гривень. Разом з тим, частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, сума неповернутої позики за договором позики від 02 листопада 2010 року складає 12225 гривень, а розмір нарахованої позивачем пені 305000 гривень. Таким чином, розмір нарахованої пені за порушення виконання зобов'язань за договором позики є не співмірним з сумою заборгованості за зазначеним договором та більш ніж у два раз перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначених у п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3\~\~ст. 509 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зменшити\~\~розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 12225 гривень. Таким чином, загальна сума процентів, трьох процентів річних, інфляційного збільшення та неустойки за договором позики від 02 листопада 2010 року за період з 10 червня 2014 року до 10 лютого 2016 року становить 24651,29 гривень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2016 року позивачу [PERSON] відстрочено сплату судового збору за подання до суду зазначеної позовної заяви до ухвалення рішення по справі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», сума судового збору за подання зазначеного позову до суду, з урахування уточнення позовних вимог, складає 2911,95 гривень. Загальна сума заявлених позовних вимог складає 291195,14 гривень, загальна сума задоволених позовних вимог складає 24651,29 гривень, крім того, суд враховує ту обставину, що неустойка була зменшена на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а таму витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, що узгоджується з положеннями, викладеними в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Таким чином процент задоволених позовних вимог складає 99,50% ціни позову, при таких обставинах з відповідача на користь держави стягуються судові витрати у сумі 2897,39 гривень, а з позивача 14,59 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial