Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання недійсними окремих положень договору. Позовні вимоги мотивує тим, що 13 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем була укладена Угода № 323502 (надалі - Угода) та підписано Додатки до неї №№ 1, 2, 4 про надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки «Chevrolet Cruze» (надалі - автомобіль) через систему «Авто Так», організовану відповідачем. При цьому, на виконання даної угоди позивачем було сплачено відповідні платежі на загальну суму 118 582 грн. 50 коп. Проте, не зважаючи на те, що позивачем було сплачено вступний та 45 щомісячних внесків, права на одержання автомобіля позивач так і не набув, у зв'язку з чим 11 квітня 2014 року позивач був вимушений звернутись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про розірвання Угоди та повернення отриманих коштів. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року, вказаний позов позивача було задоволено частково та розірвано Угоду між позивачем та відповідачем. При цьому, при розірванні даної Угоди, суд в своєму рішенні сплачені кошти позивачем на виконання Угоди з відповідача не стягнув, оскільки порядок і строк повернення внесків при розірванні Угоди визначений в ній самій. З чого слідує, що повернення коштів позивачу повинно відбуватись лише після повернення коштів іншим учасникам, які розірвали Угоди раніше позивача. Проте, позивач вважає, що повернення коштів відповідно до порядку, визначеного в Угоді (п.п. 13.4, 13.4.1, 13.4.2, 13.4.3, 13.5, 13.6, 13.7, 13.8, 13.9), є неможливим, оскільки дані умови є несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Так, позивач зазначає, що оскільки фонди повернення коштів формуються виключно на розсуд відповідача, а п. 13.5 Угоди дає можливість відповідачеві повертати кошти за рахунок наступних внесків інших клієнтів системи, без залучення коштів товариства, то розподіл на групи яким надано пріоритетність повернення коштів дає можливість відповідачу взагалі не повертати кошти. До того ж відповідач не відповідає на звернення позивача від 01 вересня 2014 року, в якому він просить повернути сплачені кошти у зв'язку з розірванням Угоди, що в свою чергу також підтверджує небажання відповідача повертати позивачу його кошти. Крім того, позивач зазначає, що як підтвердження недобросовісних намірів відповідача повертати кошти слугує і наданий ним лист без дати, в якому зазначається, що позивач начебто вже отримав автомобіль по системі «Авто Так» і на сьогоднішній день в нього існують обов'язки по погашенню заборгованості за виконанням умов Угоди і оплату по заборгованості позивач має сплачувати до 15 числа кожного місяця. При цьому, даний лист був надісланий позивачу вже навіть після розірвання даної Угоди судом. Також позивач наголошує, що згідно умов Угоди повернення сплачених чистих внесків та порядок черговості, за яким пріоритет надається тому учаснику системи, який перший звернувся до відповідача з заявою про розірвання Угоди встановлюється самим відповідачем. Тобто, формування груп учасників, яким повертаються кошти, відбувається в закритій формі та на власний розсуд відповідача, що в свою чергу є несправедливою умовою повернення коштів. У звязку з зазначеним та посилаючись на положення ст..ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) позивач просив позов задовольнити та визнати п.п. 13.4, 13.4.1, 13.4.2, 13.4.3, 13.5, 13.6, 13.7, 13.8, 13.9 Угоди несправедливими та недійсними. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Нагорний А.Є. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність і просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» та [PERSON] укладено Угоду № 0323502 (а.с. 7-9), а також підписані Додатки №№ 1, 2, 4 до даної Угоди (а.с. 10, 11). Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року, позов позивача про розірвання Угоди та повернення отриманих коштів було задоволено частково та розірвано Угоду, яка укладена між позивачем та відповідачем (а.с. 12-15). При цьому, у даному рішенні суду, серед іншого, зазначено, що порядок і строк повернення внесків, сплачених учасниками системи, які розірвали угоду, визначений в Угоді, тобто, повернення коштів позивачу відбудеться після повернення коштів іншим учасникам, які розірвали угоди раніше позивача, а отже позовні вимоги про стягнення коштів, які були сплачені позивачем на виконання умов Угоди в розмірі 118 582 грн. 50 коп., не підлягають задоволенню. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить визнати п.п. 13.4, 13.4.1, 13.4.2, 13.4.3, 13.5, 13.6, 13.7, 13.8, 13.9 Угоди щодо повернення коштів учасникам, які розірвали угоди, несправедливими та недійсними, оскільки вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін на шкоду позивача. Так, відповідно до ч.ч. 1-2 та п.п. 1-3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно положень ч.ч 1, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Проте, проаналізувавши умови Угоди, викладені у п.п. 13.4, 13.4.1, 13.4.2, 13.4.3, 13.5, 13.6, 13.7, 13.8, 13.9, суд приходить до висновку, що підстав вважати, що вони є несправедливими, або укладені з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, не має. При цьому, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтями 627, 628 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, Угода була укладена з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис в Угоді є доказом того, що сторони погодилися з її умовами, що також не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі -ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов Угоди, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання окремих пунктів Угоди недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 626-628, 203, 215 ЦК України та

Outcome: dismissed