Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

позивач звернувся до суду позовом, в якому просить зобов'язати відповідача демонтувати самочинно добудовану комірку до кімнати №[NUMBER] на площі коридору загального користування гуртожитку ВАТ «Львівського меблевого комбінату» на [ADDRESS] у м.Львові (згідно з поверховим планом). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в гуртожитку ВАТ «Львівський меблевий комбінат», що за адресою: [ADDRESS], відповідач - мешканка кімнати №[NUMBER] здійснила самочинне влаштування комірки на площі коридору загального користування до даної кімнати. За дане порушення інспекцією ДАБК у Львівській області притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу згідно із ст.96 ч.3 КУАП. 29.04.2014 р. на засіданні міжвідомчої комісії Сихівської районної адміністрації було розглянуто звернення мешканців гуртожитку ВАТ «Львівського меблевого комбінату», та, враховуючи відсутність згоди всіх мешканців гуртожитку на переобладнання коридорів загального користування, висновок Сихівського РВ м.Львова ГУ ДСНС у Львівській області від 28.04.2014 р. №1/247РВ про порушення правил пожежної безпеки внаслідок забудови комірок, відсутність погодженої проектної документації та дозволу органу місцевого самоврядування на переобладнання приміщень гуртожитку, вирішено, що самочинно збудовані комірки підлягають демонтажу. Розпорядженням голови Сихівської районнної адміністрації м.Львова №189 від 08.05.2014 р. «Про демонтаж самочинно збудованих комірок на площах коридорів загального користування гуртожитку ВАТ «Львівський меблевий комбінат», що по [ADDRESS] у м.Львові» зобов'язано [PERSON] демонтувати самочинно збудовану комірку до 01.06.2014 р. Всупереч наведеному, відповідач [PERSON] в добровільному порядку не демонтувала самочинно збудовану комірку, що стверджується актом ЛКП «Дністер». У судовому засіданні 18.09.2014 р. представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Не змогла пояснити які права адміністрації порушено та правові підстави для звернення до суду з даними позовними вимогами. У судове засідання 02.10.2014 р. представник позивача не з*явилася, подала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, однак суд вважає причини її неявки неповажними, оскільки дана справа була призначена раніше, позивач є юридичною особою і в змозі направити до суду іншого представника, враховуючи надання суду пояснень по суті спору, суд ухвалив продовжити розгляд справи у відсутності представника позивача з метою дотримання строків розгляду справи. Представник відповідача у судовому засіданні 18.09.2014 р. проти позову заперечив, на 02.10.2014 р. подав суду заяву про подальший розгляд справи у його відсутності та просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча неодноразово належним чином викликався в судові засідання, а відтак суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши її дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] займає одне ліжко-місце в кімнаті №[NUMBER] в гуртожитку, що по [ADDRESS], та який належить ВАТ «Львівський меблевий комбінат», що стверджується довідкою останнього №15 від 24.06.2014 р. Вказана обставина сторонами визнається і в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Розпорядженням Сихівської райадміністрації ЛМР від 08.05.2014 р. №189 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 29.04.2014 р. та зобов'язано, зокрема відповідача [PERSON] (кім. №[NUMBER]), демонтувати самочинно збудовані комірки на площах загального користування гуртожитку ВАТ «Львівського меблевого комбінату» на [ADDRESS] до 01.06.2014 р. Відповідно до листа ЛКП «Дністер» №162 від 16.05.2014 р. [PERSON] попереджено, що відповідно до наведеного вище розпорядження вона повинна демонтувати самочинно збудовані комірку на площі коридору загального користування гуртожитку ВАТ «Львівський меблевий комбінат». Натомість відповідно до акта комісії ЛКП «Дністер» (без дати), вищезазначене не виконано та самочинно збудовані комірки на площах загального користування гуртожитку ВАТ «Львівського меблевого комбінату» на [ADDRESS] не демонтовано. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За умовами ч.ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що позивачем є особа, права якої порушено чи оспорюється, а відповідно відповідачем - особа, яка порушила його права. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах наданих їм повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, враховуючи, що гуртожиток на [ADDRESS] належить ВАТ «Львівський меблевий комбінат», а не органу місцевого самоврядування, перебуває на його балансі та обслуговуванні, а відтак адміністрація не зазначає правових підстав для звернення до суду на захист прав та інтересів мешканців гуртожитку і ВАТ «Львівський меблевий комбінат», як власника такого. При цьому, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування представляти в судах інтереси громадян чи юридичних осіб в цивільно-правових правовідносинах. На підставі наведеного, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду поза межами наданих їй повноважень, цивільне право такої не порушено, а тому відсутні правові підстави для його захисту в судовому порядку. Крім цього, на підставу своїх позовних вимог позивач покликається на ст.ст.100, 152 ЖК УРСР. Однак, такі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки ст.100 ЖК УРСР регулює користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а ст.152 ЖК УРСР регулює користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду та не передбачає можливість прийняття рішення про зобов'язання когось демонтувати будь-які споруди чи елементи споруд, тим більше, що власником гуртожитку являється ВАТ «Львівського меблевого комбінату», який не заявляє таких вимог. Також позивачем, представнику якого судом було роз'яснено вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України з наданням доказів згідно з положеннями ст.ст.57-59 ЦПК України, не доведено, як цього вимагають ст.ст.10, 60 ЦПК України, те, що саме відповідачем було самочинно збудовано комірку, не зазначено її розмір ()з плану вбачається 2 конструктивні елементи), що унеможливлює встановити предмет позову та виконати в подальшому рішення суду, а з поверхового плану, який виготовлений неповноважним органом, навіть неможливо встановити адресу такого. При цьому, позивачем не надано доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.96 КУАП, а відтак суд не може перевірити за які саме дії чи бездіяльність відповідача притягнуто до такої відповідальності. Крім того, лист інспекції ДАБК у Львівській області від 15.03.2011 р., на який покликається позивач, не має жодного відношення до даної справи, оскільки в ньому йдеться про самочинне перепланування кімнат, а не самочинно збудовану комірку. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та в задоволенні такого слід відмовити. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.19 Конституції України, ст.15 ЦК України, ст.ст.100, 152 ЖК УРСР та

Outcome: dismissed