Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ФОП [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та відшкодування шкоди, заподіяної недоліками у придбаному товарі в сумі 52000,00 грн., просив стягнути понесені судові витрати на проведення експертного дослідження в сумі 2286,00 грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду відкрито провадження у даній справі та призначено судовий розгляд. Сторона відповідача скористалася своїм право на подання заперечення та подала до канцелярії суду відзив на позовну заяву. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Позивач та його представник вимоги, викладені в позовній заяві підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити повністю. В подальшому суду подано заяву про розгляд справи без участі сторони. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у позові в повному обсязі. В подальшому суду подано заяву про розгляд справи без участі сторони. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзиви, процесуальні заяви та пояснення третьої особи, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Підприємець [PERSON] 24.04.2017р. уклав договір №2966 з [PERSON] . Згідно з умовами даного договору виконавець - [PERSON] зобов`язувався здійснити доставку, монтаж та передати (поставити) металопластикові вироби, обумовлені в комерційних пропозиціях та/або специфікаціях, у власність замовника - [PERSON] . Разом з тим, замовник зобов`язувався прийняти товар та своєчасно здійснити оплату в розмірах та на умовах визначених договором від 24.04.2017р. (а.с.344) Відповідно до п.2.3 договору від 24.04.2017р. комерційні пропозиції та/або специфікації узгоджуються сторонами договору у вигляді додатків до договору, що є невідємною частиною договору. Крім того, як встановлено пунктом 3.1. договору від 24.04.2017р. загальна вартість товару встановлена в сумі 13 700,00грн. Згідно комерційної пропозиції №2502 від 24.04.2017р. вартість замовлення по конструкціях становила 13 740,33грн., а також позивач підтвердив профільну систему, виробника фурнітури, формулу склопакетів, габаритні розміри, конструктив, варіанти відкривання стулок, всі додаткові елементи і т.д. Надалі, 04.12.2017р. між сторонами було укладено аналогічний договір №3140 на загальну суму 24300,00 грн., а також 11.01.2018р. було укладено договір №3152 на загальну суму 14000,00 грн. Відповідно до умов договорів підприємець [PERSON] зобов`язувався здійснити доставку, монтаж та передати (поставити) металопластикові вироби, обумовлені в комерційних пропозиціях та/або специфікаціях, у власність замовника - [PERSON] (а.с. 9-10, а.с. 16-18). Позивачем та відповідачем 23.05.2017р. складено та підписано акт передачі-приймання виконання робіт до договору №2966 від 24.04.2017р. про виконані роботи відповідачем згідно умов договору від 02.04.2017р. Також підписано акти передачі-приймання виконаних робіт до договорів №3140 від 04.12.2017р. та №3152 від 11.01.2018р. На своє звернення з претензією щодо недоліків та неналежної якості отриманого товару [PERSON] отримав від підприємця [PERSON] відповідь, за змістом якої вбачається, що з метою з`ясування питань, що викликали у позивача сумніви у якості продукції, виробником якої є ТОВ «Тервікнопласт», представниками Товариства здійснено виїзд за адресою доставки та монтажу віконних блоків. За результатами проведеного огляду підтверджено належну якість виготовлених віконних блоків, а твердження та застереження позивача щодо неналежної якості зумовлені наслідками некваліфікованого улаштування віконних блоків. Разом з тим, відповідачем у даному листі визначено як варінт врегулювання ситуації та вирішення скарги позивача - повторне проведення монтажу відповідно до встановлених вимог за рахунок сторони, що проводила улаштування віконних блоків. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Крім того, відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою та належну якість продукції та обслуговування. Статтею 17 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Судом встановлено, що саме позивачем було ініційовано проведення експертного дослідження, результати якого зафіксовані у висновку за результатами проведення екпертного будівельно-технічного дослідження від 30.07.2019р. №685/686/19-28. Зокрема позивачем подано до суду в якості доказів невідповідності нормативним вимогам в галузі будівництва встановлених відповідачем металопластикових конструкцій з ПВХ профілю згідно договорів від №2966 від 24.04.2017р., №3140 від 04.12.2017р., №3152 від 11.01.2018р. Як встановлено судом дане дослідження було здійснено на замовлення позивача від 22.04.2019р. Івано-Франківським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових екпертиз до моменту зверенення позивача до суду. При цьому, ст.106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст.106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, висновок за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 30.07.2019р. не містить застереження, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідна позиція відповідає висновкам, які містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 по справі №522/1029/18. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Згідно положень п.п.1.1. договорів №2966 від 24.04.2017р., №3140 від 04.12.2017р., №3152 від 11.01.2018р. виконавець - підприємець [PERSON] зобов`язувався здійснити доставку, монтаж та передати (поставити) металопластикові вироби, обумовлені в комерційних пропозиціях та/або специфікаціях, у власність замовника - [PERSON] . Враховуючи викладене, судом встановлено, що предметом даних договорів були зобов`язання вчинити дії, зокрема зі сторони відповідача на користь позивача - доставка, монтаж та поставка металопластикових виробів, а зі сторони позивача - прийняття товару та своєчасна оплата. В актах передачі-приймання виконаних робіт, які подані стороною позивача в якості доказів та є невід`ємними частинами оспорюваних договорів йдеться, що підписанням даного акту Замовник підтверджує відсутність будь-яких претензій як майнового так і немайнового характеру до виконавця з приводу виготовлення, переданого (поставленого) та монтованого товару згідно договорів (а.с.8, 15, 21). Враховуючи досліджені в матеріалах судової справи письмові докази, а також пояснення сторін, які були надані суду під час розгляду - суд дійшов висновку, що обов`язком відповідача згідно укладених договорів було здійснення доставки, передачі (поставки) у власність позивача та монтаж металопластикових виробів. При цьому, судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду було неналежне виконання відповідачем взятих на себе згідно укладених договорів зобов`язань, серед яких монтаж металопластикових виробів. В той же час стороною відповідача не було заперечено, а також спростовано встановлений перевіркою за результатами скарги позивача факт недодержання вимог по монтажу віконних блоків. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Положеннями ч.4 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови №5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні цих справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Преамбули Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При вирішенні спорів про захист прав споживача слід враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на продавцеві (виробнику). За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.4 Закону, споживачі під час замовлення або використання продукції мають право на належну якість продукції та обслуговування. У разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги)- протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ч.1 ст.615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. У п.9 Постанови №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. В позовній заяві, з якою звернувся [PERSON] вказано на невиконання відповідачем умов договорів №2966 від 24.04.2017р., №3140 від 04.12.2017р., №3152 від 11.01.2018р. При цьому, позивачем заявлено, а стороною відповідача не було заперечено факту повного виконання зі сторони [PERSON] договорів, а саме повної оплати на загальну суму 52 000,00грн. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. За вимогами ст.655, ч.1 ст.673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого має відповідати умовам договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За нормами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Не зважаючи на роз`яснення судом сторонам їхніх прав та обов`язків, сторона відповідача не надали суду доказів, які б спростовували твердження позивача стосовно виявлених недоліків, зокрема невідповідності металопластикових конструкцій з ПВХ профілю нормативним вимогам в галузі будівництва. За приписами п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання умов договорів, а отже на підставі вимог ст.ст. 8, 10, 12 Закону України «Про захист прав споживачів» договір підлягає розірванню, а сплачені позивачем кошти в порядку виконання зобов`язань по договорам №2966, №3140 та №3152 від 24.04.2017, 04.12.207 та 11.01.2018 відповідно, в сумі 52000,00 грн. підлягають стягненню з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] . З огляду на те, що суд не бере до уваги висновок за результатами проведення екпертного будівельно-технічного дослідження від 30.07.2019р. №685/686/19-28, то тягар витрат понесених позивачем і пов`язаних з оплатою зазначеного висновку у сумі 2826,00 грн. слід залишити понесеним за стороною позивача.

Outcome: partial