Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про зобов'язання вчинити дії та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір банківського вкладу «Подарунок» № 639447/2013 (надалі - Договір № 1). На виконання умов Договору № 1 відповідач прийняв від позивача грошові кошти у сумі 19 500 грн. 00 коп. строком до 27 травня 2014 року та з щомісячною виплатою процентів у розмірі 21 % річних. Крім того, 27 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один Договір банківського вкладу «Японський «Перший» № 639466/2013 (надалі - Договір № 2), згідно якого відповідач прийняв від позивача грошові кошти у сумі 500 грн. 00 коп. строком до 27 травня 2014 року та з щомісячною виплатою процентів у розмірі 18,75 % річних. При цьому, відповідно до п.п. 1.1-1.3 вказаних Договорів позивачем було відкрито на ім'я позивача вкладні рахунки за вкладами на вимогу «Для виплат». Разом з тим, 27 травня 2014 року при зверненні позивача до відповідача з приводу повернення йому сум вкладів та нарахованих на них відсотків йому було виплачено лише частину відсотків нарахованих за Договором № 1 у розмірі 1 000 грн. 00 коп. При цьому, в поверненні решти коштів позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю коштів. Усі неодноразові звернення позивача до відповідача щодо повернення коштів були залишенні останнім без уваги і до теперішнього часу вклади позивачу так повністю і не повернуто. На підставі зазначеного та у зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від повернення сум вкладів за договорами, позивач просить суд зобов'язати відповідача: повернути позивачу суму банківського вкладу за Договором № 1 у розмірі 19 500 грн. 00 коп. та суму банківського вкладу за Договором № 2 у розмірі 500 грн. 00 коп.; нарахувати і виплатити позивачу нараховані на банківський вклад за Договором № 1 проценти за ставкою 21 відсоток річних з 27 серпня 2013 року по 27 травня 2014 року у розмірі 2 071 грн. 25 коп. та на банківський вклад за Договором № 2 проценти за ставкою 18,75 відсотків річних з 27 серпня 2013 року по 27 травня 2014 року у розмірі 70 грн. 30 коп. Окрім того, посилаючись на те, що правовідносини між сторонами регулюються укладеними договорами та Правилами відкриття та обслуговування вкладних та поточних рахунків фізичних осіб в ПАТ «ВіЕйБі», згідно п.п. 6.1 яких банк повинен сплачувати вкладникові проценти, нараховані на вклад за договором банківського вкладу, до моменту повернення вкладу, позивач також просив зобов'язати відповідача нараховувати та виплачувати позивачу на банківський вклад за Договором № 1 проценти за ставкою 21 відсоток річних та на банківський вклад за Договором № 2 проценти за ставкою 18,75 відсотків річних з 27 травня 2014 року і до моменту повернення відповідачем позивачу вкладу. Крім того, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та у звязку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором № 1 позивач також просив стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми за період з 27 травня 2014 року по 13 серпня 2014 року у сумі 124 грн. 72 коп. та інфляційні втрати за вказаний період у сумі 368 грн. 61 коп., а у звязку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором № 2 - три проценти річних від простроченої суми за період з 27 травня 2014 року по 13 серпня 2014 року у сумі 3 грн. 19 коп. та інфляційні втрати за вказаний період у сумі 9 грн. 45 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність. Відповідач у судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 27 серпня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено Договір банківського вкладу «Подарунок» № 639447/2013 (а.с. 9). Згідно умов п.п. 1.1, 1.3 Договору № 1 його предметом є розміщення позивачем у відповідача грошових коштів у розмірі 19 500 грн. 00 коп., строком зберігання до 27 травня 2014 року. Також, відповідно до п.п. 1.5 Договору № 1 відповідач зобов'язався нараховувати проценти на суму вкладу з розрахунку 21 % річних. Крім того, 27 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу «Японський «Перший» № 639466/2013, згідно умов якого відповідач прийняв від позивача грошові кошти у сумі 500 грн. 00 коп., строком до 27 травня 2014 року та з щомісячною виплатою процентів у розмірі 18,75 % річних (а.с. 11). При цьому, відповідно до умов п.п. 1.2 вказаних Договорів, відповідачем також було відкрито на ім'я позивача вкладні рахунки за вкладами на вимогу «Для виплат» [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 10, 12). Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Договорами виконав належним чином, що підтверджується квитанціями № 1179361 та № 1179851 від 27 серпня 2013 року (а.с. 13, 14). Проте, відповідач суми вкладів та нарахованих процентів у строки, визначені Договорами, позивачу не повернув. При цьому, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач як усно так і письмово звертався до відповідача з вимогою щодо повернення вкладів (а.с. 32). Проте, відповідач умови Договорів належним чином не виконав та лише частково повернув позивачу нараховані проценти за Договором № 1 у розмірі 1 000 грн. 00 коп., про що свідчить заява на видачу готівки № 1229128 від 27 травня 2014 року (а.с. 15). Решту ж коштів вкладів та нарахованих відсотків на час розгляду справи відповідач позивачеві так і не повернув. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути позивачу суми банківських вкладів та виплатити позивачу нараховані з 27 серпня 2013 року по 26 травня 2014 року на банківські вклади проценти є такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. При цьому, суми нарахованих за вкладами процентів підтверджується розрахунками позивача, наведеними у позовній заяві, які перевірені у судовому засіданні. Крім того, за змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач вчасно не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу сум вкладів та нарахованих процентів, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача трьох процентів річних та інфляційних витрат за час прострочення грошового зобов'язання по неповерненню вкладів за обома договорами з 27 травня 2014 року по 13 серпня 2014 року, є обґрунтованими і такими, що також підлягають задоволенню. Проте, враховуючи ті обставини, що, як вбачається зі змісту позовної заяви та наявних у справі матеріалів, позивач просить стягнути на його користь з відповідача три проценти річних та інфляційні витрати за час прострочення грошового зобов'язання по неповерненню лише сум вкладів за обома договорами, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків вказаних сум (а.с. 34, 35), суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають: сума трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов'язання з 27 травня 2014 року по 13 серпня 2014 року по неповерненню вкладу за Договором № 1 у розмірі 124 грн. 72 коп. та інфляційні втрати за вказаний період у сумі 273 грн. 00 коп., а також сума трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов'язання з 27 травня 2014 року по 13 серпня 2014 року по неповерненню вкладу за Договором № 2 у розмірі 3 грн. 19 коп. та інфляційні втрати у сумі 7 грн. 00 коп., а разом підлягає до стягнення 407 грн. 91 коп. Разом з тим, щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача нараховувати та виплачувати позивачу на банківські вклади за обома договорами проценти за ставками, визначеними у договорах, з 27 травня 2014 року і до моменту повернення відповідачем позивачу вкладів суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто, ЦПК України не передбачено можливості вирішення спорів, які можуть виникнути у майбутньому. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у вказаній частині позовних вимог позивачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував порушення, невизнання або оспорювання прав позивача на час розгляду справи. Відтак, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вказані вимоги є передчасними та такими, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а тому не підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про зобов'язання вчинити дії та стягнення грошових коштів підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем за подання до суду позовної заяви, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення на його користь витрат за надання правової допомоги та витрат пов'язаних з явкою до суду, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували сам факт понесення таких витрат, а також законність та обґрунтованість їх розміру. Так, як вбачається, справу розглянуто судом у відсутність позивача, а, відтак, він до суду для розгляду справи не з'являвся. При цьому, відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Разом з тим, позивачем не надано до суду розрахунку розміру правової допомоги, який би відповідав вказаним положенням Закону. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 525, 526, 612, 625, 629, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та

Outcome: partial