Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що йому на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS] , на прохання сина - [PERSON] , спочатку його донька [PERSON] , а з часом він сам та його дружина [PERSON] разом з донькою [PERSON] були у встановленому порядку зареєстровані в належній позивачу на праві власності квартирі. Проте з часу реєстрації відповідачі у вищезазначеній квартирі не проживають участі у витратах по утриманню квартири не приймають, сплату комунальних платежів не здійснюють, в зв`язку з чим позивач звернувся з вказаним позов до суду та просить, визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . 17.09.2019 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 10.12.2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що на прохання сина зареєстрував у своїй квартирі відповідачів, однак вони ніколи фактично не проживали, зараз позивач хворіє, має намір продати квартиру, щоб придбати менше житло. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 21.02.2020 року здійсненому у дистанційному режимі відеоконференції з Державною установою «Київським слідчим ізолятором», позовні вимоги не визнав повністю та заперечив щодо їх задоволення, посилаючись на те, що він постійно допомагав батькам, передавав кошти, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідачі іноді проживали у квартирі нетривалий час, у квартирі є його особисті речі, позивач обіцяв забезпечити онуків можливістю проживати у квартирі, однак у квітні 2019 року відмовився виконувати свої обіцянки через вплив іншої особи, просив захистити інтереси неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали до суду відзив на позовну заяву, в яком просили відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв та клопотань до суду не подала. Третя особа в судове засідання свого представника не направили, подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 175693477 від 30.07.2019 року (а.с. 6). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані у вказаній вище квартирі, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 487, виданої 13.03.2020 року виконавчим комітетом Обухівської міської ради Обухівського району Київської області (а.с. 102). Зазначені позивачем обставини щодо відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, як підстави позову підтверджені Актами про обстеження квартири [ADDRESS] від 18.03.2015, 12.10.2015, 16.03.2016, 26.09.2016, 13.03.2017, 13.09.2017, 04.02.2018, 27.08.2018, 01.02.2019, 01.03.2019, 01.04.2019, 02.05.2019, 03.06.2019, 01.07.2019, якими встановлено те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , за свідченням сусідів в квартирі не проживають (а.с. 8-21). Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виходячи з положень ст. 150 Житлового кодексу України та ст. 383 Цивільного кодексу України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року за № 9 при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки вони протягом тривалого часу не проживають у спірній квартирі. При цьому позовні вимоги про визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступне. Сторонами визнається, а під час судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] , з квітня 2019 року перебуває в Державній установі «Київський слідчий ізолятор». Як пояснив цей відповідач в судовому засіданні в режимі відеоконференції він утримується під вартою як обвинувачений у особливо тяжкому злочині, до затримання він регулярно надавав своєму батьку - позивачеві у цій справі кошти на оплату житлово-комунальних послуг та інші потреби. Вказані обставини в суді визнав і позивач. За таких обставин, під час судового розгляду було спростовано доводи позову про те, що відповідач [PERSON] не приймав участі в утриманні квартири, не здійснював оплату житлово-комунальних послуг, на відміну від інших відповідачів, які таку участь у витратах не брали. За змістом п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. З огляду на викладене, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, з урахуванням положень наведених вище норм житлового законодавства, враховуючи, що відповідач [PERSON] перебуває в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», в силу закону за ним зберігається право користування спірним житловим приміщенням, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, тому в цій частині позовні вимоги не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] , народилась [INFO] , була зареєстрована у спірній квартирі за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання її батьків зі згоди власника - її діда. Враховуючи, що малолітня [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання такої малолітньої особи такою, що втратила право користування зазначеним спірним житлом. Мати малолітньої [PERSON] втратила право користування спірною квартирою, станом на час вирішення спору не має зареєстрованого місця проживання, однак у спірному житловому приміщенні залишається зареєстрованим її батько [PERSON] , в силу вимог чинного законодавства місце проживання неповнолітньої дитини визначається за місцем проживання одного із батьків, тому достатніх підстав для позбавлення малолітньої дитини права користування спірним житловим приміщенням суд не вбачає, оскільки це може суттєво порушити права дитини. Із врахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними та задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Outcome: partial