Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS], в якому вказує, що він є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані відповідачі, однак за вказаною адресою не проживають. Відповідачі у спірній квартирі участі в її утриманні не приймають, квартирну плату та плату за комунальній послуги не сплачують, їх особисті речі у квартирі відсутні. У звязку з наведеним просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав заяву про проведення розгляду справи без їхньої участі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 27.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1397, що також підтверджується Інформаційною довідною з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 69392954 від 30.09.2016 року. Згідно довідки № 2 від 27.09.2016 року, виданої ОСББ «МИР» за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд. Крім того, відповідно до п.2 ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved