Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи це тим, що 01 квітня 2006 року між ним та СФГ «Кропас», в особі голови Сушка Ю.М., було укладено договір позики, відповідно до якого позивач дав відповідачу в борг гроші в сумі 80 000 гривень, які Сушко Ю.М. обіцяв повернути до 31 грудня 2006 року з процентами, про що відповідач написав розписку, але кошти не повернув до цього часу, тому позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 491 520 гривень, з яких 80 000 гривень - борг, 285 600 гривень - заборгованість по відсотках, 21 600 гривень - 3% річних, 104 320 гривень - інфляційні втрати, а також стягнути з відповідача сплачені судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 3 654 гривні. В ході судового розгляду справи позивач зменшив свої позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача 469 920 гривень заборгованості за договором позики, з яких 80 000 гривень - основного боргу, 285 600 гривень - заборгованість по відсотках, 104 320 гривень - інфляційні втрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи це тим, що грошові кошти позивачу він повернув та подав заяву про застосування позовної давності, мотивуючи це тим, що позивачем пропущений строк позовної давності. Суд, заслухавши сторони, дослідивши документи справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01 квітня 2006 року між селянським фермерським господарством «Кропас», в особі голови Сушка Ю.М. та [PERSON], було укладено договір позики, відповідно до якого позивач дав відповідачу в борг гроші в сумі 80 000 гривень, які Сушко Ю.М. обіцяв повернути до 31 грудня 2006 року з процентами, про що відповідач написав розписку. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з розписки, яку відповідач склав власноручно 01.04.2006 року, в якій вказав строк повернення боргу, а саме до 31.12.2006 року, тому строк вимоги по позовній давності тривалістю у три роки сплив 31.12.2009 року, а з позовом позивач звернувся лише 17.07.2015 року, тобто строк вимоги по даній розписці на момент подання позову вже минув. В заяві про поважність причини пропуску строку для звернення до суду, позивач вказує, що сторони усно домовлялися про збільшення строку позовної давності і таким чином домовленості щодо погашення боргу були пролонговані у часі. Але позивачем не наданого жодного доказу на підтвердження таких домовленостей з відповідачем. Також позивач в заяві про поважність причини пропуску строку для звернення до суду, вказав, що про порушення свого права на повернення коштів він дізнався у квітні 2015 року, а саме в момент коли сплинув строк на розгляд його претензії до відповідача і претензія до цього часу залишилась без відповіді. Як вбачається з матеріалів справи, які долучені позивачем до позовної заяви, мається копія претензії адресованої позивачем, відповідачу від 10.04.2015 року, про повергнення боргу. Але позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач отримав дану претензію. Тому суд вважає, що причини пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом не є поважними і жодних підстав для поновлення цього строку не має. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вказані правовідносини регулюються ст.257 ЦК України, ст. ст. 10,11,58,60,61 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed