Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 115\~335, 90 грн. за період 17.07.2019 року по 24 березня 2020 року, витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір. \~ Свої\~позовні вимоги\~мотивує тим,\~що він\~з 27\~вересня 1972\~року працював\~в Підприємство\~«Львівтепломережа» на\~посаді машиніста\~насосів та\~звільнений 16\~липня 2016\~року.\~Починаючи із\~01\~листопада 2012\~року і\~по 30\~вересня 2015\~року відповідач\~порушував законодавство\~про працю,\~що призвело\~до недорахування\~та недоплати\~за вищевказаний\~період належної\~йому заробітної\~плати,\~оскільки при\~розрахунку його\~посадового окладу\~за вказаний\~період відповідач\~суттєво занижував\~розмір мінімальної\~тарифної ставки,\~що є\~порушенням положень\~регіональних угод.\~Зазначає,\~що рішенням\~Залізничного районного\~суду м.Львова\~від 27.12.2019\~року суд\~ухвалив стягнути\~на його\~користь 27\~337\~гривень невиплаченої\~основної заробітної\~плати та\~30\~695,51\~грн.\~компенсації втрати\~частини заробітку\~у зв`язку\~з порушенням\~строків її\~виплати за\~період \~з 01\~листопада 2012\~року по\~30\~вересня 2015\~року.\~Відповідачем було\~здійснено фактичну\~виплату 24.03.2020\~року вищевказаної\~заборгованості \~за рішенням\~суду від\~27.12.2020\~року,\~всього 58\~032\~(пятдесят\~вісім тисяч\~тридцять дві\~)\~гривні 51\~копійок (з\~утриманням із\~цих сум\~податку на\~доходи фізичних\~осіб та\~військового збору). Його розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період невиплати заробітної плати становить 115 335,90 грн., оскільки середньоденна зарплата позивача становить 662,85 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.05.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 10.06.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Мотивує свій відзив тим, що згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27.12.2019 року позивачу було виплачено різницю по мінімальній зарплаті, тому різниця згідно рішення суду становить 12 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вказує, що між сторонами не було узгоджено суми недонарахованої заробітної плати, а з вини позивача створено ситуацію із затягуванням судового розгляду у вказаний період. Окрім цього зазначає, що розрахунок позивача здійснений неналежно. Також просить відмовити позивачу у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі у зв`язку з пропуском позовної давності, також просить розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 23.11.2020 року постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника ЛМКП «Львівтеплоенерго». Представник позивача 10.07.2020 року подала до суду відповідь на відзив, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову і просить позов задовольнити. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178\~та ч. 5 ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК\~України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено судом, копією трудової книжки позивача стверджується, що позивач з 27 вересня 1972 року був прийнятий на роботу в Підприємство «Львівтепломережа» на посаду машиніста насосів, 01 лютого 1973 року був переведений на посаду машиніста котлів, 01 червня 1973 року на посаду начальника зміни, 01 грудня 1975 року був переведений на посаду старшого машиніста котлів, 01 грудня 1976 року переведений на посаду майстра, 01 жовтня 1980 року підприємство «Львівтепломережа» перетворено у Львівське обласне виробниче обєднання теплових мереж «Львівтепломережа», 15 лютого 1982 року переведений на посаду старшого майстра, 01 січня 1985 року призначений майстром Залізничного району теплових мереж, 01 червня 1985 року ВО «Львівтепломережа» перейменовано у Львівське обласне виробниче обєднання теплових мереж «Львівтеплокомуненерго», 01 жовтня 1987 року у зв`язку із переведенням на нові умови оплати праці призначено майстром цеху по ремонту обмурівки та ізоляції, 01 червня 1992 року переведений старшим майстром, відповідно до наказу «ЛТКЕ» від 19.08.1998 р. за №221 «Львівтеплокомуненерго» з 19.08.1998 року переіменовано на ЛОКП «Львівтеплоенерго», згідно наказу від 03.03.1999 року ЛОКП «Львівтеплоенерго» з 03.03.1999 р. переіменовано на ЛМКП «Львівтеплоенерго», 02 серпня 2004 року був переведений в спеціалізований ремонтний цех тепломеханічного обладнання старшим майстром з попередним умовами праці, 01 вересня 2005 року був переведений в цех централізованого ремонту із збереженням посади та умов праці, 01 серпня 2007 року був переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду, 01 березня 2012 року був переміщений на дільницю з обмурівки та теплоізоляції цього ж цеху, 16 липня 2019 року був звільнений за власним бажанням. Починаючи із 01 листопада 2012 року по 30 вересня 2015 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова № 462/6541/19 від 27.12.2019 року суд ухвалив стягнути на його користь 27 337 гривень 00 копійок невиплаченої основної заробітної плати за період з 20 червня 2011 року по 30 вересня 2015 року та 30\~695, 51 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати /а.с.16-19/. Відповідачем було здійснено фактичну виплату 24.03.2020 року заборгованості за рішенням суду від 27.12.2019 року. Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні за період 17.07.2019 року до 24.03.2020 року становить 115 335,90 грн., оскільки середньоденна заробітна плата становить 662,85 грн. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК\~України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем за період за період 01.11.2012 року до 30.09.2015 року трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.Відповідно до ч. 1\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 17.07.2019 року до 24.03.2020 року становить 115 335,90 грн Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 16.07.2019р. заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 17.07.2019р. по 24.03.2020р. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.12.2019 року у справі №462/6541/19 позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі, та стягнуто 27 337 грн недорахованої заробітної плати та 30 695,51 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку порушенням строків її виплати, що разом становить 58032,51 грн. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 115 335,90 позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України). Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить зменшити такий. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. За таких обставин, установивши, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 27 337 грн., а також компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 30\~695 грн. 51 коп., що разом становить 58032, 51 грн., суд приходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню кошти в сумі 57 667 грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 1/2 частину від заявлених вимог в розмірі 115 335,90 грн. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1/2 частину сплаченого судового збору, тобто 576,7 грн. та 1250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial