Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить надати йому, [PERSON], дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) матері дитини [PERSON] на термін з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року на час літніх канікул до Республіки Італія; дозволити йому, [PERSON], без згоди матері [PERSON], оформляти документи для виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], на термін з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року на час літніх канікул до Республіки Італія. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22.10.2013р. було розірвано. За час перебування у даному шлюбі у них 01.11.2001р. народилась донька - [PERSON], та [INFO] народився син [PERSON]. За рішенням суду місце проживання доньки після розірвання шлюбу визначено за ним, а також на даний час ведеться судова справа про визначення місця проживання його сина [PERSON] Діти постійно проживають з ним та перебувають на його вихованні і утриманні. З відповідача, як матері дитини, стягуються лише аліменти за рішенням суду, які вона не сплачує. Відповідач також відмовляється надати дозвіл на виїзд за кордон до бабусі [PERSON], яка проживає на території Італії, має офіційний дозвіл на проживання, працює, а тому має можливість забезпечити перебування його доньки у них в гостях для відпочинку та оздоровлення на час літніх канікул. З огляду на те, що донька часто хворіє застудними захворювання, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі для відпочинку і оздоровлення. Для організації таких поїздок та оформлення проїзних документів необхідний дозвіл відповідача. Відповідач добровільно не бажає та не надає дозвіл виїзд дитини за кордон, відмовляється контактувати із ним з приводу вирішення даного питання, а тому змушений звернутися до суду. Стверджує, що наміру залишатися на постійне місце проживання за кордоном, чи залишити там дитину не має, звертається до суду лише з метою захисту прав та інтересів дитини, що відповідає її бажанням відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу, розвиватись та вдосконалюватись. В судовому засіданні позивач позов з уточненнями від 18.11.2016 року підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить таку задоволити. Додатково пояснив, що відповідач у квітні 2016 року надала нотаріально завірену заяву-згоду на виготовлення паспорта для виїзду за кордон доньки, в подальшому обіцяла надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак з невідомих йому причин відмовилась. Зазначив, що відповідач на даний час перебуває за кордоном -Ізраїль. Не бажає надавати згоду на виїзд дитини. Враховуючи думку дитини [PERSON], її бажання, мету оздоровдення, просить надати йому дозвіл на її виїзд за кордон, а саме до Республіки Італія. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи органу опіки та піклування Сихівської РА ЛМР в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав. Пояснив, що сім»я сторін йому відома, позивач звертався до відділу органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини [PERSON]. Вважає, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини. З документів вбачається, що у Республіці Італія проживає баба дитини, наявні офіційні документи на її проживання та працевлаштування, а відтак поїздка [PERSON] у період літніх канікул за кордон, де зможе оздоровитись на морі, відповідає її інтересам. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959р., дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України). У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22.10.2013р. розірваний. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження серії [NUMBER] виданого 13.12.2001р.), яка проживає разом з батьком та повністю перебуває на його утриманні. Як вбачається з матеріалів справи, згідно виконавчого листа №464/9141/15-ц виданого 19.04.2016 року Сихівським районним судом м.Львова відповідач зобов»язана сплачувати аліменти на користь своїх неповнолітніх дітей, однак рішення суду не виконує, станом на 01.11.2016 року заборгованість становить 16 587 грн.. Позивач у заявленому ним позові стверджує, що спільна дитина сторін - донька [PERSON] часто хворіє застудними захворювання, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі для відпочинку і оздоровлення. Однак, сторони не можуть досягнути згоди щодо питання отримання/надання дозволу на виїзд дитини закордон та оформлення відповідної документації (паспорту, візи, тощо) з даного приводу. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] нотаріально завіреною заявою від 22 квітня 2016 року дала згоду на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім»я її малолітньої дочки [PERSON] для здійснення нею тимчасових поїздок за кордон. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Передоручення таких прав та обов'язків законом не передбачене. Як вбачається з матеріалів справи, а саме контекстуальна довідка про склад сім»ї та прописку від 27.10.2016 року, засвідчує, що станом на сьогоднішню дату зареєстрована сім»я за адресою [ADDRESS]: [PERSON]- власник, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с.36) Згідно із письмової заяви від 29.10.2016 року, вбачається , що [PERSON], яка являється матір»ю позивача, [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, та [PERSON] проживають на території Італії у місті Ріміні. У них є дозвіл на проживання та офіційно працевлаштовані на постійній основі, мають можливість забезпечити в повному обсязі перебування дитини [PERSON] на території Італії та забезпечити її усім необхідним, з метою відпочинку, оздоровлення та збагачення її світогляду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За вищевстановлених обставин, а також з урахуванням вказаних норм міжнародного права та національного законодавства, беручи за основу інтереси неповнолітньої дочки сторін, закордонна поїздка якої лише сприятиме її розумовому та духовному розвитку, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову, вважає можливим надати дозвіл на виїзд за кордон та дозвіл на оформлення необхідних документів для такого виїзду неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) матері , на термін з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року , час літніх канікул до Республіки Італія. На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995р., Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995р. та

Outcome: approved