Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором № 46/06 від 29 березня 2006 року в розмірі 7 981,19 гривень, зокрема 1 733,71 гривень - тіла кредиту, 6 247,48 гривень - відсотків. Позов мотивує тим, що між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі 3 000 гривень, строком на дванадцять місяців зі сплатою 60% річних. Своїх договірних зобов'язань відповідач належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір його заборгованості. Крім того, просить поновити строк позовної давності, оскільки Управлінням ГУ МВС України у Львівській області розслідується кримінальна справа № 141-2596 щодо розкрадання коштів колишнім керівництвом спілки, в процесі розслідування якої в березні 2009 року було вилучено оригінали кредитних справ, в тому числі всі документи по спірному договору. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 11, 509, 525, 526, 536, 612, 625, 1054 ЦК України. Представник позивача Верцімага О.М., який діяв на підставі довіреності № 1 від 2 січня 2014 року позов підтримав, пояснення надав аналогічним викладеним в ньому, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заперечення на позов, відповідно до якого в задоволені позову просить відмовити з наступних підстав. Вважає, що ним виконані зобов'язання перед позивачем щодо повернення кредитних коштів, оскільки на видатковому касовому ордері стоїть штам «погашено» та відсутні докази невиконання кредитних зобов'язань відповідачем. Крім того, просить застосувати строк позовної давності, так як строк виконання зобов'язання закінчився, а будь-яких претензій позивача до нього до березня 2009 року пред'явлено не було та відсутні докази вилучення у відповідача матеріалів його кредитної справи. Розгляд справи просив проводити у його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та постановити рішення на підставі наявних доказів, відносно чого представник позивача не заперечив. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 29 березня 2006 року між позивачем і відповідачем було укладено договір № 46/06 про надання кредиту, відповідно до п. 1.1 якого відповідач отримав споживчий кредит в розмірі 3 000 гривень строком на 12 місяців, з 29 березня 2006 року по 29 березня 2007 року, зі сплатою 60% річних. Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору останній платіж по договору повинен був бути сплачений 28 березня 2007 року (а.с. 4-9). Отримання відповідачем кредиту стверджується видатковим касовим ордером від 29 березня 2006 року (а.с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Взятих на себе зобов'язань відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором № 46/06 від 29 березня 2006 року в розмірі 7 981,19 гривень, зокрема 1 733,71 гривень - тіла кредиту, 6 247,48 гривень - відсотків, що стверджується картою платежів по гривневому кредиту (а.с. 14). Судом не береться до уваги заперечення відповідача щодо погашення заборгованості по кредитному договору перед позивачем, що підтверджує видатковий касовий ордер з штампом «погашено», оскільки відповідно до наказу Міністерства статистики України від 15 лютого 1996 року № 51 «Про затвердження типових форм первинного обліку касових операцій», що діяв на момент надання кредиту, видатковий касовий ордер застосовується для оформлення видачі грошей з каси при обробці інформації як з використанням обчислювальної техніки, так і без неї. Виписується в одному примірнику робітником бухгалтерії, підписується керівником підприємства (організації) та головним бухгалтером чи особою, яка на те уповноважена. Реєструється в Журналі реєстрації прибуткових та видаткових касових документів. Таким чином, видатковий касовий ордер свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів, а не їх сплату відповідачем позивачу. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов'язань. Частина 1 статті 631 ЦК України визначає, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Стаття 252 ЦК України передбачає, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 справа № 1-26/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 1 грудня 2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються інші умови, визначені законодавством. Пункт «е» ч. 2 вказаної статті закону визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про строк, на який кредит може бути одержаний. Таким чином, аналіз зазначених вище положень закону, дає підстави прийти до висновку, що обов'язковою умовою договору споживчого кредиту законодавцем визначено строк на який він укладається. Пункт 6.1 кредитного договору визначає, що договір укладено строком на дванадцять місяців і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 29 березня 2007 року. При цьому п. 6.4 передбачає, що строк дії договору встановлюється з дня надання кредиту і до повного погашення кредиту та відсотків по ньому. Фактично, виходячи зі змісту даного пункту, ним визначено термін договору, що суперечить статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1, 2, п. 2 ч. 3, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Враховуючи наведені положення закону, беручи до уваги, що в укладеному договорі визначено положення про строк дії договору до 29 березня 2007 року, а також встановлено строк дії договору до повного погашення кредиту та відсотків по ньому, а тому суд приходить до переконання про необхідність тлумачення спірних положень договору на користь споживача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно з п. 31 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року справа 6-126цс13 сформульовано наступну правову позицію. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. З листа ГУ МВС України у Львівській області від 16 січня 2014 року № 2/348 вбачається, що слідчим управлінням ГУ МВС України у Львівській області 16 березня 2009 року порушено кримінальну справу № 141-2596 за фактом заволодіння коштами кредитної спілки «Християнська злагода». У зв'язку з розслідуванням вказаної справи, упродовж березня 2009 року були вилучені документи, що стосуються діяльності спілки. Перевірка обставин отримання кредитів не завершена, процесуальне рішення ще не прийнято, а матеріали кредитних справ на позичальників, матеріали стосовно яких не скеровано до суду, знаходяться при матеріалах названого вище кримінального провадження. (а.с. 16). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем з поважних причини пропущено строк позовної давності, а тому такий слід поновити. Таким чином, суд приходить до висновку пропідставність позовних вимог і про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором № 46/06 від 29 березня 2006 року в розмірі 7 981,19 гривень. При цьому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судові витрати у справі, що складаються з 243,6 гривень - судового збору.

Outcome: approved