Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про виділення майна із спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на нерухоме майно в якій зазначив, що у січні 2011 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Іванківського районного суду Київської обл. від 26.06.2014 року було розірвано. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за кошти отримані від підприємницької діяльності позивача, ним, у лютому 2013 року було придбано квартиру [ADDRESS], що в м. Києві. Договір купівлі - продажу квартири було укладено на ім'я відповідача, і право власності на квартиру зареєстроване за ним же. Вказуючи на те, що зазначене майно було придбано за особисті кошти позивача, просив виділити квартиру [ADDRESS], що в м. Києві із спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на неї. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вказували на те, що хоча спірна квартира і була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідач не приймала участі в її придбанні, оскільки кошти, за які було придбано вказане майно були особистою власністю позивача. Відмітили, що питання про поділ майна подружжя (спірної квартири) виникло у 2016 році після того, як між позивачем та відповідачем почали виникати конфлікти з приводу неї. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та вказували на те, що спірна квартира є власністю відповідача, оскільки право власності на неї зареєстроване сама за нею. Окрім того вказували на те, що позивач при зверненні до суду із позовом пропустив визначений законом строк позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у червні 2014 року, а позивач звернувся до суду із позовом лише у жовтні 2017 року. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 29.01.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції у Київській обл. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб (а.с. 5), який рішенням Іванківського районного суду Київської обл. від 26.06.2014 року було розірвано (а.с. 6). Від зареєстрованого шлюбу [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] (а.с. 7). Позивач на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця є суб'єктом підприємницької діяльності з 07.06.2010 року (а.с. 9). 14.02.2013 року відповідач, на підставі договору купівлі - продажу квартири набув право власності на квартиру [ADDRESS], що в м. Києві (а.с. 12) (далі квартира, спірна квартира). Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що квартира хоча і була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак кошти, за які вона була придбана - 723 300 грн., були його особистими, оскільки були отримані ним від здійснення підприємницької діяльності. На підтвердження вказаних обставин, стороною позивача було надано звіт суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника податку за 3 квартал 2011 року (а.с. 11) з якого убачається, що за звітний період обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) наростаючим підсумком становить 475 613 грн.. З довідки про надання інформації Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській обл. від 06.10.2017 року №170/10//1701 (а.с. 34) убачається, що обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) [PERSON] за період його перебування на обліку як фізичної особи - підприємця наростаючим підсумком з початку календарних років склав: 2010 рік 70 785 грн., 2011 рік - 495 700 грн., 2012 рік - 0,00 грн., 2013 рік - 0,00 грн.. Інших доказів на підтвердження отримання учасниками будь - яких інших доходів, матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд не убачає підстав для виділення майна із спільної сумісної власності сторін з тих підстав, що кошти за які воно було придбане, є особистим майном позивача, оскільки ця обставина належними та допустимими доказами не доведена, а матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира набувалася сторонами спільно за кошти, які були ними набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Зважаючи на недоведеність того, що квартира була придбана виключно за особисті кошти позивача, суд вважає за необхідне відмітити наступне. За загальним правилом, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. При розгляді даної справи, сторона відповідача не визнавала права спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру і вказувала на те, що оскільки таке право зареєстроване виключно за нею, то вона і є її власником. Як було встановлено, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки вона була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Право особистої приватної власності на неї, у встановленому законом порядку не визнано ні за позивачем ні за відповідачем, так як і конкретні частки кожного співвласника також не визначені. В той же час, відповідач не визнає права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися спільним майном, що є порушенням його прав. Дана обставина свідчить про те, що між сторонами наявний спір щодо права власності на спільне сумісне майно, який повинен бути вирішений, оскільки позивач звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на таке майно за ним. Приписами ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, слід застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В судовому засіданні ні сторона позивача ні сторона відповідача не визнавали право кожного із них на спірну квартиру, кожний із сторін вказував, що зазначене майно є його особистою власністю, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про необхідність вирішення питання про поділ спільного сумісного майна колишнього подружжя, шляхом визнання ідеальних часток у спірній квартирі. Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ст.73 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Судом встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 26.06.2014 року. З пояснень позивача та відповідача убачається, що в липні 2016 року відповідач звертався із позовом до позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення квартири відповідачу у зв'язку із тим, що відповідач почав чинити перешкоди з приводу користування нею шляхом одноосібної здачі в оренду, однак ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2017 року вказана позовна заява була залишена без розгляду. Тобто, матеріали справи та пояснення учасників процесу свідчать про те, що спір між сторонами стосовно квартири виник у середині 2016 році про що свідчить звернення відповідача із відповідним позовом. Доказом пропуску трирічного строку позовної давності, з точки зору сторони відповідача є рішення Іванківського районного суду Київської обл. про розірвання шлюбу між сторонами, відповідно до змісту якого, шлюбні відносини між сторонами були припинені в середині березня 2014 року. Суд з такою позицією погодитися не може, оскільки вказаним рішенням про розірвання шлюбу не було встановлено про наявність або відсутність спору з приводу поділу майна подружжя, навпаки, вказане рішення свідчить про те, що на момент вирішення питання про розірвання шлюбу, спору між сторонами з приводу спірної квартири не існувало, а він виник згодом, внаслідок відсутності домовленостей між сторонами про поділ майна, що спростовує твердження сторони відповідача про початок перебігу строку позовної давності. Доказів на спростування висновків суду, стороною відповідача не надано в той же час, матеріали справи свідчать про виникнення спору щодо спірної квартири у середині 2016 року, а позивач звернувся до суду із вказаним позовом у жовтні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Частиною 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було пропущено визначені строки позовної давності, то суд не убачає підстав для застосування наслідків їх пропуску. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. Стосовно розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи убачається, що позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.9) в силу п.10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З договору купівлі - продажу квартири убачається, що її вартість складає 735 356 грн., і оскільки суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial