Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просив виділити йому ? частину квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що квартира є обєктом спільної сумісної власності, частки власності позивача і відповідача є рівними, а домовленості про добровільний розподіл майна між сторонами не досягнуто. Позивач та його представник вимоги позову підтримали, після проведення у справі судово-будівельної технічної експертизи уточнили позовні вимоги і просили у порядку поділу спільного сумісного майна квартири [ADDRESS] (загальна площа: 75,7 кв.м., житлова площа 50,8 кв.м.), визнати за [PERSON], [INFO], право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.96). Відповідач позов не визнала. Подала письмові заперечення на позов (а.с.22-23), заявила клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.80-81). Вимоги позову вважає незаконними і необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені, оскільки у відповідності до ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність за заявою сторони. Визнає, що квартира (предмет позову) була придбана під час перебування сторін у шлюбі і являється обєктом спільної сумісної власності. Однак, шлюб між позивачем і відповідачем розірвано згідно рішення Городнянського районного суду від 30.10.2008 року (справа № 2-595/2008), рішення суду набрало законної сили 10.11.2008 року, остаточно відносини з відповідачем припинились в 2012 році. Свідоцтво про розірвання шлюбу сторони отримали 19.12.2012 року. З того дня до моменту звернення з позовом до суду про поділ майна пройшло більше трьох років, а тому в силу припису ч.2 ст. 72 СК України права відповідача мають бути захищені судом шляхом застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність строком три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. У своїх поясненнях в суді відповідач також додала, що на момент постановлення рішення про розірвання шлюбу спору між сторонами щодо спільного майна не було, що відображено в змісті судового рішення. Крім того, 19.12.2012 року, коли між сторонами остаточно припинились будь-які відносини, між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість про те, що відповідачу та неповнолітнім дітям залишається квартира, а позивачу інше майно: автомобіль марки ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, скутер, мотоблок, компресори (2 штуки), верстати деревообробні (2 штуки), промислова швейна машинка, лобзик, торцовочний верстат, деревообробний фрезер та матеріали для виготовлення меблевої продукції, грошові кошти, які використовувались на комерційні цілі. З часу остаточного припинення відносин з позивачем таким майном відповідач не користувалась, а стан квартири значно покращила: зробила ремонт стелі, підлоги, змінила систему опалення, провела капітальні ремонтні роботи. Дослідивши усі заявлені у справі докази, встановивши обставини, якими обґрунтовуються заявлені у справі позовні вимоги, характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, суд прийшов до наступного. Зясовано, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 20.02.1993 року відділом РАЦС державної адміністрації Городнянського району Чернігівської області. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Чернігівської області, [PERSON] придбала квартиру № 12 у будинку № 1, розташовану по вулиці Перемоги в м. Городня, Чернігівської області (а.с. 6). Право власності зареєстровано в цілому за [PERSON] про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно Городнянського бюро технічної інвентаризації (номер запису 2925 в книзі 31). Згідно положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Статтями 70, 71 Сімейного кодексу встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до розяснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 72 Сімейного кодексу України та статті 372 ЦК України. Суд приймає до уваги ст.ст. 70,\~71 Сімейного кодексу України та ст.ст. 369,\~371, 372 Цивільного кодексу\~України, за змістом яких\~майно, що\~є обєктом права спільної сумісної власності\~подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли майно не може бути реально поділено між подружжям і один з подружжя не згодний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм ідеальну частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, тобто, після цього припиняється право спільної сумісної власності. Розвязуючи майнові вимоги, судом враховано, що згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1706/1707/16-24 від 28 липня 2016 року (а.с. 57-71) поділ квартири [ADDRESS], з виділом ? частини від загальної площі квартири шляхом проведення реконструкції (перепланування та переобладнання) приміщень існуючої квартири з метою влаштування ізольованої квартири у відповідності до ідеальної частки співвласника виконати не можливо, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги (а.с.96) підлягають задоволенню, а за позивачем слід визнати право власності на ідеальну частку в спільному майні, тобто ? його частину без реального поділу. У власності відповідача [PERSON] залишається інша ? частина квартири з цілого, раніше за нею зареєстрованого, і їй належить. У результаті такого поділу припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то воно не ґрунтується на дійсних обставинах встановлених у ході судового розгляду. Правила щодо застосування позовної давності до вимог про поділ подружнього майна вирішується в залежності від часу, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Дійсно, після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності у три роки. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 100 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України)». Частина друга статті 72 СК України містить загальне правило, відповідно до якого перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов в матеріальному розумінні з урахуванням об'єктивних і суб'єктивних передумов. У суді встановлено, що після постановлення рішення про розірвання шлюбу ( дата ухвалення: 30.10.2008 рік, дата набрання чинності: 10.11.2008 рік) у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO] ( свідоцтво серії 1-ЕЛ № 101114 а.с.26), син [PERSON], [INFO] (свідоцтво серії 1-ЕЛ № 073220 а.с.27). Свідоцтво про розірвання шлюбу від 19.12.2012 року (а.с. 5) серії 1-ЕЛ № 047422 тільки свідчить про дату звернення до органу реєстрації. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.\~ За паспортом позивача серії НК 256892 (а.с. 4) встановлено, що позивач знятий з реєстрації за адресою розташування спірної квартири 10.07.2013 року, тому саме з цієї дати відраховується час з якого позивач припинив ведення спільного побуту з відповідачем. З позовом про поділ квартири звернувся 04.03.2016 року. Щодо усної домовленості з позивачем, на якій наголошувала відповідач, судом враховується положення пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України, за яким у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК. Таких письмових доказів суду не надано. Зустрічного позову відповідач в суді не заявила. Не може слугувати для взаємозаліку саме її посилання на майно, яке залишилось у чоловіка: автомобіль марки ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, скутер, мотоблок, компресори (2 штуки), верстати деревообробні (2 штуки), промислова швейна машинка, лобзик, торцовочний верстат, деревообробний фрезер та матеріали для виготовлення меблевої продукції, грошові кошти, які використовувались на комерційні цілі. При цьому відповідач не позбавлена можливості предявити свій позов до колишнього чоловіка та розподілити таке майно. Понесені нею витрати на утримання квартири протягом трьох років з моменту виписки відповідача є предметом правовідносин співвласників і також можуть бути врегульовані новим позовом. Встановлені судом обставини не є підставою для зміни ідеальних часток співвласників. У суді досліджено рішення Городнянського районного суду від 05.02.2013 року (а.с. 95) за яким позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь неповнолітніх дітей колишнього подружжя аліменти у розмірі про який просила [PERSON] Позивач і відповідач у суді підтвердили, що заборгованості у [PERSON] по сплаті аліментів нема (а.с. 97-99). Обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦК України). У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати за проведення у справі експертизи слід розподілити між сторонами в рівних частинах та стягнути з відповідача на користь позивача половину витрат понесених ним на оплату експертизи (а.с. 71). Ціна квартири встановлена висновком експерта склала суму 466009 гривень, таким чином судовий збір становить 4660,09 гривень, тому недоплачена сума судового збору підлягає стягненню із сторін на користь держави в рівних частинах, за вирахуванням 551 грн 20 коп, сплачених наперед позивачем.

Outcome: approved