Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Мотивував свої вимоги тим, що 22 квітня 2010 року між ним та відповідачем було підписано договір позики, відповідно до умов якого відповідач передав [PERSON] 1200000 доларів США на строк до 30 жовтня 2010 року. Позивач стверджує, що ні до підписання договору, ні після підписання договору жодних коштів він не отримував. Зазначений правочин, як вказує позивач не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому такий є фіктивним. В судовому засіданні представник позивача з посиланням на обґрунтування позову просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики, укладений 22 квітня 2010 року між стронами спору недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2013 року у цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів встановлені обставини дійсності оспорюваного договору та відсутність підстав фіктивності зазначеного договору. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 22 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2100(далі Договір). Відповідно до п. 1 Договору, позичальник([PERSON]) отримав від позикодавця([PERSON]), а остання передала у власність позичальникові грошові кошти в сумі 9511200 гривень, що на день передачі грошей та укладення договору за офіційним курсом Національного банку України становить 1200000 доларів США. Твердження представника позивача про те, що грошові кошти її довірителем за зазначеним договором не отримувалися, не ґрунтується на матеріалах справи. З матеріалів рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2013 року у цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів вбачається, що факт отримання [PERSON] всієї суми позики, визначеної договором достовірно підтверджено вказаним договором, який особисто підписаний [PERSON] Крім того, вказаними рішеннями судів установлено, що укладений між сторонами договір позики є дійсним та виконаним [PERSON] в повному обсязі, згідно п. 1 договору позики від 22.04.2010 року. Жодних підстав для визнання договору позики фіктивним не встановлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що станом на день розгляду даної справи зазначені вище рішення оскаржуються у суді касаційної інстанції, а обставини встановлені ними не визнаються позивачем. Таке твердження є суб'єктивною думкою представника позивача і для правильного ухвалення рішення в даній справі, правового значення не має. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed