Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилався на те, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління, найменування якого було змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] укладено кредитний договір № 773/1 від 26 квітня 2006 року, за умовами якого, позивач надав, а [PERSON] отримала кредит у розмірі 250 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,0 % на рік, строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення - не пізніше 25 квітня 2009 року. Зобов'язання позичальника забезпечені порукою на підставі договору поруки, укладеного між позивачем та ТОВ «Кінотеатр Валентина». Свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконала, заборгованість в установлені договором строк не повернула, у зв'язку з чим станом на 05 липня 2013 року у неї наявна заборгованість перед банком, загальний розмір якої становить 820 781,59 гривень, яку позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів, а також - судовий збір у сумі 3 441,00 гривень. Ухвалою суду від 25 лютого 2014 року в одне провадження з даним позовом були об'єднані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровськ обласне про визнання договору поруки недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог ТОВ «Кінотеатр «Валентина» посилався на те, що договір поруки від 26 квітня 2006 року, укладений між позивачем та ТОВ «Кінотеатр «Валентина», є недійним, оскільки від імені товариства був підписаний Даниловим К.Ф. на підставі протоколу № 7 зборів учасників ТОВ «Кінотеатр «Валентина» від 10 квітня 2006 року, на яких не були присутні всі учасники товариства, а саме: Поліщук О.А., яка представляла інтереси Міжнародної Бізнес Компанії «Mildenhall Limited», що мала частку 82,29% голосів, не приймала участі в цих зборах, а підпис від її імені був поставлений іншою особою, у зв'язку з чим представник ТОВ «Кінотеатр «Валентина» просив суд визнати недійсним вказаний договір поруки. Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні; проти позовних вимог ТОВ «Кінотеатр «Валентина» заперечувала, просила суд застосувати строк позовної давності до вимог ТОВ «Кінотеатр «Валентина» та відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Представник ТОВ «Кінотеатр «Валентина» у судовому засіданні позовні вимоги банку не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, просив суд застосувати строк позовної давності щодо вимог банку; позовні вимоги товариства підтримав, просив суд їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом встановлено наступне: 26 квітня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління ВАТ «Ощадбанк», найменування якого було змінено на ВАТ «Ощадбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 773/1 від, за умовами якого, позивач надав, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 250 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,0 % на рік, строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення - не пізніше 25 квітня 2009 року. Факт отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі 250 000,00 гривень підтверджується заявою на видачу готівки № 9 від 26 квітня 2006 року. 26 квітня 2006 року між відповідачем ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON], ТОВ «Кінотеатр «Валентина» укладено договір поруки, за умовами якого ТОВ «Кінотеатр «Валентина» зобов'язалось солідарно відповідати перед позивачем за виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за договором № 773/1 від 26 квітня 2006 року в тому ж розмірі, що і боржник. Даний договір поруки від імені ТОВ «Кінотеатр «Валентина» підписаний Даниловим К.Ф., який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником ПАТ «Державний ощадний банк України», вбачається, що станом на 05 липня 2013 року у [PERSON] наявна заборгованість перед банком за укладеним між сторонами 26 квітня 2006 року договором № 773/1 у сумі 820781,59 гривень, яка складається з: 202 000,00 гривень - заборгованість по кредиту; 142919,78 гривень - пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 01 травня 2009 року по 31 травня 2009 року; 26809,09 гривень - 3% річних за несвоєчасне погашення основного бору за період з 01 травна 2009 року по 05 липня 2013 року; 449052,72 гривень - інфляційних втрат за період з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2013 року за вихідним № 19/19-195/195 на адреси боржника та ТОВ «Кінотеатр «Валентина, ПАТ «Державний ощадний банк України» направлено вимогу про усунення порушення, в якій також зазначалось про укладені між банком, [PERSON] та ТОВ «Кінотеатр «Валентина» договір поруки від 26 квітня 2006 року, яку отримано боржником 12 червня 2013 року, та ТОВ «Кінотеатр «Валентина» 10 червня 2013 року /а.с.46-49/. З даної вимоги про усунення порушення зобов'язань вбачається, що банк повідомляв відповідачів за первісним позовом про наявну у сумі 202 000,00 гривень заборгованість за кредитним договором, яку вимагав погасити. Судом також було встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кінотеатр «Валентина» до ПАТ «Державний ощадний банк України», філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа - Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції м. Дніпропетровська про визнання недійсним іпотечного договору від 26 квітня 2006 року з підстав не підписання протоколу № 7 зборів учасників ТОВ «Кінотеатр «Валентина» від 10 квітня 2006 року - було відмовлено. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31 травня 2014 року визнано недійсним з моменту вчинення іпотечний договір від 26 квітня 2006 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління та ТОВ «Кінотеатр «Валентина». Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами укладеного між сторонами договору позивач зобов'язався надати відповідачу у кредит грошові кошти. Відповідач, в свою чергу має перед позивачем зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Також, умовами укладеного кредитного договору передбачено відповідальність перед позивачем у вигляді сплати пені та штрафних санкцій у відповідних випадках порушення зобов'язань, передбачених умовами даного договору. Відповідно до договору поруки від 26 квітня 2006 року у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином вирішуючи позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» про стягнення заборгованості суд вважає за можливе стягнути солідарно з відповідачів за первісним позовом як позичальника та поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором № 773/1 від 26 квітня 2006 року у сумі 269 007,09 гривень, задовольнивши позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» частково. Приходячи до наступного висновку суд враховує, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт неналежного виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за вказаним кредитним договором, а саме: з 250 000,00 гривень грошових коштів банку було сплачено 48 000,00 гривень в рахунок погашення основного зобов'язання. Таким чином залишок простроченої заборгованості за кредитним договором становить 202 000,00 гривень. При цьому суд критично оцінює посилання сторони відповідача на сплив трирічного строку позовної давності за даним спором з огляду на дату остаточного погашення кредиту встановлену кредитним договором, оскільки з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається внесення грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості на протязі 2010-2012 років. Враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України суд вважає за необхідне відмовити банку у задоволенні вимог до відповідачів щодо солідарного стягнення 142919,78 гривень пені за несвоєчасне повернення кредиту, оскільки строк виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором № 773/1 від 26 квітня 2006 року настав 25 квітня 2009 року, а з вимогою щодо стягнення пені банк звернувся лише у 2013 році. При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 6.7 кредитного договору сторони домовилися про збільшення строку позовної давності для всіх грошових зобов'язань позичальника, в тому числі для пені, до трьох років. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернулась до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. ст. 259, 261 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Водночас абз.2 ч.1 ст.259 ЦК України передбачає, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. На відміну від кредитного договору, договір поруки не містить положень щодо збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення пені. Окремо укладеного письмового договору з поручителем про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. Визначаючи розмір інфляційних витрат у зв'язку з несвоєчасним поверненням кредиту суд не може прийняти до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком через його необґрунтованість, та вважає за необхідне частково задовольнити вимоги в цій частині виходячи з сукупного індексу інфляції, встановленому за період з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 року, у розмірі 1,199 тобто - 40198,00 гривень. Також суд вважає обґрунтованими вимоги банку щодо солідарного стягнення з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 01 травня 2009 року по 05 липня 2013 року, що становить 26809,09 грн. Вирішуючи позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» до [PERSON], ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління про визнання договору поруки недійсним, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні з огляду на пропуск строків позовної давності, оскільки посилання представника позивача на те, що лише у 2012 році ТОВ «Кінотеатр «Валентина» стало відомо про укладення спірного договору, на думку суду, є неспроможними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, листами банку про стягнення заборгованості /а.с46-49, 106-113/, листом-відповіддю ТОВ «Кінотеатр «Валентина» /а.с.114/ а до суду з позовною заявою про визнання договору поруки недійсним ТОВ «Кінотеатр «Валентина» звернулось лише після того, як банк подав позовом про стягнення заборгованості. Крім того, не заслуговують на увагу посилання представника ТОВ «Кінотеатр «Валентина» на постанову господарського суду Дніпропетровської області від 31 березня 2014 року, оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між банком та ТОВ «Кінотеатр Валентина», договір поруки не оспорено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в рахунок повернення судового збору по 1 345,04 гривень з кожного.

Outcome: partial