Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Вказав, що він працював в ПАТ «Капустянський граніт» та звільнився з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. На день звільнення ПАТ «Капустянський граніт» не виплатили позивачу заборгованість по заробітній платі за 2014 рік, а саме: квітень -576,99 грн., травень 1282,65 грн., червень 1873,55 грн., липень 1247,57 грн., серпень 1682,42 грн., вересень 1657,14 грн., жовтень 1334,94 грн., листопад 1376,63 грн., грудень 1526,89 грн. та за 2015 рік: січень 746,43 грн., березень 169,05 грн. Всього заборгованість складає 13 474,26 грн., мотивуючи відсутністю коштів на підприємстві. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Позивач в судове засідання не з»явився, надав суду заяву в якій просив суд розгляд справи провести у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, до суду повернулося поштове повідомлення з підписом про отримання судової повістки. Свої пояснень та заперечень суду не надали. Дослідивши матеріали справи, відповідно до ст.ст. 116, 117, 221, 237-1КЗпП України, п.32 ППВС України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд встановив слідуючі обставини справи та визначив відповідні їм правовідносини. Згідно відомостей трудової книжки серія БТ-І №3062007, позивач з 03.06.2005 року працював в ЗАТ «Капустянський граніт» яке 24.06.2011 року перейменоване на ПАТ «Капустянський граніт» на посаді водія, а пізніше був переведений на посаду охоронника та 12.03.2015 року звільнився з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с.16). Згідно довідки ПАТ «Капустянський граніт» №124 від 30.03.2015 року (а.с.12) на день звільнення ПАТ «Капустянський граніт» частково не виплатила позивачу заборгованість по заробітній платі за 2014 та 2015 роки, а саме: за 2014 рік: квітень -576,99 грн., травень 1282,65 грн., червень 1873,55 грн., липень 1247,57 грн., серпень 1682,42 грн., вересень 1657,14 грн., жовтень 1334,94 грн., листопад 1376,63 грн., грудень 1526,89 грн. та за 2015 рік: січень 746,43 грн., березень 169,05 грн. Всього заборгованість складає 13474,26 грн. У відповідності ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що загальна сума заборгованості по заробітній платі позивача складає 13 474 грн. 26 коп. У відповідності із ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» \~вказано, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника \~\~середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як було зясовано в ході розгляду справи, затримка з виплатою середнього заробітку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з вини відповідача склала на час розгляду справи, майже сім місяців та 200 робочих днів (з 13 березня днів, за квітень 21д., травень 18д., червень 20д., липень 23 д., серпень 20д., вересень 22д., жовтень 21д., листопад 21д., грудень 23 д. та до 11 січня 2015 року 3 робочих дні). Згідно довідки Публічного акціонерного товариства «Капустянський граніт» №200 від 30.11.2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 90 грн. 24 коп., а тому згідно формули нарахування заробітку за час затримки розрахунку (С1=а*п) де а-середній заробіток та п- кількість днів маємо, що 90,24*200 =18 048 грн. 00 коп. сума заборгованості за час затримки розрахунку. В частині стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав: Норми ч.2 ст. 625 ЦК України зазначають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання, а ст.4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена ст.625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення даної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому ч.5 ст.11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» працівникам надається право на стягнення компенсації виплати заробітної плати у випадку порушення строків її виплати, а не на стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що положення ч.2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, а тому в цій частині позовних вимог позивача суд відмовляє. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 13 474,26 грн. та заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку заробітної плати при звільненні в сумі 18 048 грн. 00 коп., а разом 13474,26+18048,00= 31 522 грн. 26 коп. Оскільки позивача у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, відповідно ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі \~\~ст.ст. 116, 117, 221, 237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. \~\~№ 9 «Про Практику розгляду судами трудових спорів» та

Outcome: partial