Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким, з урахування уточнень до позову, просив стягнути суму боргу за договором позики № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року, а саме основну заборгованість в сумі 1 000 грн., відсотки за користування позикою в сумі 8 240 грн., пеню за весь час прострочення в сумі 7 900 грн. та штраф в сумі 250 грн. У судове засідання представние позивача Каранфіл О.Д. не з'явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, уточнені позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити у повному обсязі. Одночасно, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи за правилами ст. 76 ЦПК України, тому суд, зважаючи на положення ст. 168 ЦПК України, в порядку ст. ст. 224, 225 ЦПК України, ухвалив розгляд справи в заочному порядку без участі відповідача. Суд приймає до уваги той факт, що відповідачу надавалась можливість заперечувати, не визнавати позовні вимоги, доказувати протилежне, тобто відповідач не скористався своїм правом з власної ініціативи та за власним волевиявленням. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, суд встановив наступні правовідносини: Судом встановлено, що позивач 05.01.2014 року уклав з відповідачем договір позики № 2014-03-00003, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 1000 грн. від ТОВ «Мігфінанс» з нарахуванням відсотків у розмірі 2 % за кожен день користування грошовими коштами та зобов'язався повернути їх до 21.01.2014 року. У разі прострочення виконання зобов'язання [PERSON] зобов'язався сплатити суму боргу з урахуванням відсотків передбачених п. 1, штраф, передбачений п. 7.1, та пеню, відповідно до п. 7.2, договору позики № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року. Однак, у визначений законом строк, відповідач прийняті на себе обов'язки по поверненню позичених грошей не виконав. На підтвердження укладення договору позику № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року та його умов, позивачем до суду було представлено видатковий касовий ордер від 05.01.2014 року з особистим підписом [PERSON] Між сторонами виникли правовідносини які регулюються ЦК України та виникають з зобов'язального права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Таким чином, позовні вимоги в частині повернення основного боргу за договором позики № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року в розмірі 1 000 грн., правомірні та підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача боргу у сумі 1000 грн. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець надає позичальнику позику з нарахуванням відсотків у розмірі 2 % за кожен день користування грошовими коштами (732 % річних). Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за користування позикою у розмірі 8 240 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1,2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3. ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Так, згідно з ч 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Відповідно до п. 7.2 договору позики у разі невиконання позичальником зобов'язань по погашенню позики у терміни, вказані в п. 3.1 цього договору позики, позичальник сплачує позикодавцю пеню з розрахунку 2 % за кожен день від суми заборгованості, що накопичилась. Відтак, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки такі вимоги ґрунтуються на Законі та договірних відносинах між сторонами, які прописані в п. 7.2 договору позики № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року. Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного позивачем розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований позивачем розмір пені в розмірі 7 900 грн., значно перевищує заборгованість за кредитом у розмірі 1 000 грн., тому розмір пені підлягає зменшенню до 1 500 грн. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості. У відповідності до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до п. 7.1 договору позики при простроченні сплати відсотків більше ніж на три дні, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 250 грн. Таким чином, з огляду на вищенаведені положення діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 250 грн. підлягають задоволенню. Таким чином, стягненню заборгованості за договором позики № 2014-03-00003 від 05.01.2014 року підлягає сума у розмірі 1 000 грн. + 8 240 грн. + 1 500 грн. + 250 грн. = 10 990 грн. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, заснованими на законі, однак підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial