Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON]про стягнення суми попередньої оплати, неустойки, матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 травня 2011 року між позивачем та відповідачем у торговій точці/магазині торгівельно-розважального центру SkyMall була досягнута домовленість про купівлю-продаж покриття для підлоги, а саме: паркет та підложка, на загальну суму 19 247 грн. 39 коп. Також, позивачем в якості передоплати було передано відповідачу 19 247 грн. 00 коп. та отримано від останнього документ «Заказ-наряд № 0065», в якому кінцевий строк виконання замовлення зазначений 10 червня 2011 рік. Однак, у вказаний строк замовлення виконано не було, а гроші, які були передані відповідачу в якості передоплати, позивачу не повернуто. Таким чином, 03 квітня 2012 року позивач звернувся до органів міліції з метою поновлення своїх прав та притягнення відповідача та його чоловіка [PERSON] до відповідальності за протиправні діяння. Проте, за результатами розгляду звернення позивача Дніпровським РУ ГУ МВС України у м. Києві було прийнято постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 11 травня 2012 року. При цьому, відповідно до змісту даної постанови [PERSON] фактично підтвердив юридичний факт наявності правовідносин купівлі-продажу між позивачем та відповідачем та зобов'язався відшкодувати позивачу матеріальні збитки, але нажаль не всю суму боргу. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що на сьогоднішній день, у зв'язку із завершенням ремонтно-оздоблювальних робіт у квартирі, які проводились ще у 2011 році та першому кварталі 2012 року, виконання обов'язків відповідача згідно документу «Заказ-наряд № 0065» для позивача є неактуальним, позивач, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просить стягнути з відповідача на користь позивача суму попередньої передплати у розмірі 19 247 грн. 00 коп. Крім того, посилаючись на положення ст.ст. 536, 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача неустойку у розмірі 3-х процентів річних від суми передплати за неправомірне користування коштами за період з 11 червня 2011 року по 06 червня 2014 року у сумі 1 732 грн. 23 коп. Крім того, позивач наголошує, що у зв'язку з відсутністю в квартирі покриття на підлозі, у період з 11 червня 2011 року по 20 квітня 2012 року позивач був позбавлений можливості проживати у своїй квартирі, яка належить позивачу на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, для схоронності майна та підтримування нормальних кліматично-побутових умов позивач був вимушений періодично відвідувати квартиру і, як наслідок, ним було додатково понесені витрати на теплопостачання, електроенергію та обслуговування території. Хоча, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач мала право не сплачувати житлово-комунальні послуги у період своєї тимчасової відсутності. У зв'язку з зазначеним 3 098 грн. 21 коп., які позивач сплатила за комунальні послуги (включаючи електроенергію) у період з липня 2011 року по березень 2012 року, на думку позивача, є її реальними збитками, що понесені нею внаслідок порушення відповідачем свого зобов'язання щодо поставки покриття для підлоги. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 3 098 грн. 21 коп. Також позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, окрім матеріальних збитків, останній завдав позивачу ще й моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях позивача через неможливість проживати у своїй квартирі, вимушених переміщеннях громадським транспортом до своєї квартири, вимушену оплату комунальних послуг та втрату значної суми коштів. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 3 098 грн. 21 коп., яку також просить стягнути на його користь з відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити, також зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 655 та ч. 1 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 08 травня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач зобов'язався доставити та передати позивачу товар - паркет та підложку (надалі - товар), за адресою: [ADDRESS], в строк до 10 червня 2011 року, а останній зобов'язався прийняти вказаний товар та сплатити відповідачу за нього грошову суму - 19 247 грн. 39 коп., про що свідчить Заказ-наряд № 0065 (а.с. 9). При цьому, як вбачається з вищезазначеного Заказ-наряду № 0065, позивачем було внесена передоплата за товар у розмірі 19 247 грн. 00 коп. Відповідно до положень ст.ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 664 ЦК України визначено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідачем було порушено умови Договору купівлі-продажу та не надано у розпорядження покупця товар у строк, встановлений договором, та в обумовленому місці, що підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 11 травня 2012 року та Договором на індивідуальне постачання товарів (індивідуальної поставки) від 07 квітня 2012 року (а.с. 11, 16-18). При цьому, ч. 2 ст. 693 ЦК України визначено, що, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати за товар у розмірі 19 247 грн. 00 коп. є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 536, 625 ЦК України неустойки у розмірі 3-х процентів річних від суми передплати за неправомірне користування коштами за період з 11 червня 2011 року по 06 червня 2014 року у сумі 1 732 грн. 23 коп. слід зазначити наступне. Згідно вимог ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Так, відповідно до положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відтак, з аналізу положень вказаної норми закону вбачається, що підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, а, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст.ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України). Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що умовами договору, укладеного між сторонами, встановлено розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами, не встановлено такого розміру і законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому, стягнення з продавця суми попередньої оплати, здійсненої за договором купівлі-продажу товару, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України. Відтак, правові підстави для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 536, 625 ЦК України неустойки у розмірі 3-х процентів річних від суми передплати за неправомірне користування коштами за період з 11 червня 2011 року по 06 червня 2014 року у сумі 1 732 грн. 23 коп. відсутні. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальних збитків у розмірі 3 098 грн. 21 коп. та моральної шкоди у розмірі 3 098 грн. 21 коп. слід зазначити наступне. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, на обґрунтування понесених збитків позивач зазначає, що для схоронності майна та підтримування нормальних кліматично-побутових умов позивач був вимушений періодично відвідувати квартиру і, як наслідок, ним було додатково понесені витрати на теплопостачання, електроенергію та обслуговування території. Хоча, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач мала право не сплачувати житлово-комунальні послуги у період своєї тимчасової відсутності. При цьому, на підтвердження зазначених обставин позивачем надано копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг у загальному розмірі 3 098 грн. 21коп. (а.с. 19-24) Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК Україні майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При цьому, як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. При цьому, під шкодою слід розуміти, зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Тобто, зменшення або втрата майна потерпілого тягне за собою виникнення майнової шкоди і відповідно майнова шкода, це зменшення або втрата (загибель) майнового блага, а тому відшкодування такої шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків та відшкодування в натурі. Відповідно до п.п. 1-2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, під збитками розуміються витрати, пов'язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) - його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди. Отже, враховуючи зазначенні правові норми, понесені позивачем витрати на оплату житлово-комунальних послуг не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 22 ЦК України і не є майновою шкодою в розумінні закону. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно вимог, ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Книгою п'ятою «Зобов'язальне право» ЦК України, зокрема, параграфом 1 «Загальні положення про купівлю-продаж» глави 54 розділу ІІІ даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і договором, укладеним між сторонами. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальних збитків у розмірі 3 098 грн. 21 коп. та моральної шкоди у розмірі 3 098 грн. 21 коп. є безпідставними і задоволенню не підлягають. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON]про стягнення суми попередньої оплати, неустойки, матеріальних збитків та відшкодування моральної шкодипідлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., який сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 22, 23, 611, 536, 625, 655, 656, 662-664, 693, 1166, 1167 ЦК України та

Outcome: partial