Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, моральної шкоди та судових витрат, посилаючись на те, що з 1 жовтня 2004 року по 21 січня 2012 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. Однак представники відповідача йому не проводили виплату індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті, чим порушили трудові права позивача. На підставі переліченого рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12 травня 2014 року, яке набрало чинності 22 травня 2014 року, було стягнуто з ПАТ «ММК імені Ілліча» на користь позивача борг з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті в сумі 993,19 грн. Однак вказану суму представники відповідача досі не виплатили позивачу. Оскільки із позивачем на момент його звільнення з роботи не розрахувались по заробітній платі, тому вважає, що за період з 23 січня 2012 року по момент ухвалення рішення на його користь необхідно стягнути середній заробіток за затримку у проведенні розрахунку при звільненні, враховуючи середньоденний заробіток позивача в розмірі 61,19 грн. Вказує, що йому також були завдані моральні страждання внаслідок протиправних дій відповідача, внаслідок чого він оцінює свої моральні переживання в сумі 1000 грн., яку також просить стягнути на свою користь. Окрім цього позивач посилався на те, що ним було витрачено 750 грн. на правову допомогу, які він просить суд стягнути з ПАТ «ММК імені Ілліча». Позивач, [PERSON], та його представник, який діє на підставі договору, [PERSON], до судового засідання не з'явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність. При цьому наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представники відповідача, які діють на підставі довіреності, Головко А. В. та Біляк В. В., у судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, надавши при цьому письмові заперечення, за якими представник відповідача вказував, що позивач не довів обґрунтованість заявлених позовних вимог належними доказами, що відповідачем при звільненні позивача була повністю сплачена сума заробітної плати останньому, тому вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку є необґрунтованими. Таким чином вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. При цьому посилався на те, що позивачем було пропущено строки звернення до суду із вказаним позовом. Додавав також, що суд повинен врахувати співмірність суми, яку просить стягнути позивач порівняно із тією сумою, яку на його користь було стягнуто за рішенням суду від 12 травня 2014 року. Не погоджувався також із розміром витрат позивача на правову допомогу, зазначаючи, що вказані витрати не були належним чином доведені. На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 1 жовтня 2004 року по 20 січня 2012 року перебував у трудових відносинах із «ММК імені Ілліча», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а. с. 5). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Конституційний Суд України рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. На підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 12 травня 2014 року, яке набрало чинності, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ММК імені Ілліча» про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації за затримку в її виплаті за період з 1 жовтня 2004 року по 20 січня 2012 року були задоволені частково шляхом стягнення з ПАТ «ММК імені Ілліча» на користь [PERSON] боргу з індексації та компенсації за період з 1 жовтня 2004 року по 1 липня 2006 року в загальному розмірі 993,19 грн., з утриманням з вказаної суми при її виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів та зборів (а. с. 8-9). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Суд при цьому зазначає, що представниками відповідача не було надано доказів проведення розрахунку за рішення суду від 12 травня 2014 року із позивачем на суму 993,19 грн. з утриманням відповідних податків та зборів. Оскільки розглядом справи не було виявлено доказів того, що ПАТ «ММК імені Ілліча» фактично розрахувався із [PERSON] на підставі рішення суду від 12 травня 2014 року, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку при звільнені позивачем не було пропущено, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначень, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним по індексації заробітної плати з компенсацією при його звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно до пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно до наданого суду представниками відповідача розрахунку середнього заробітку [PERSON] від 24 жовтня 2014 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача при восьмигодинному робочому дні за останні повні місяці роботи (листопад-грудень 2011 року) перед звільненням останнього складала 24,21 грн. (а. с. 27). Натомість у вказаному розрахунку зазначено, що [PERSON] не працював ні в листопаді, ні в грудні 2011 року. Згідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, вбачається, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином суд встановив, що брати до уваги наданий представниками відповідача розрахунок середнього заробітку від 24 жовтня 2014 року, суд не має законних підстав за наявності відомостей про те, що позивачу було обраховано середній заробіток у порушення п. п. 2, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ № 100. При цьому в матеріалах справи маються відомості з Пенсійного Фонду України про застраховану особу, [PERSON], з яких вбачається, що «ММК імені Ілліча» за вересень 2011 року та жовтень 2011 року нарахував заробітну плату позивачу в розмірах 1177,37 грн. та 1166,98 грн. відповідно (а. с. 6). На підставі переліченого суд дійшов висновку про можливість взяти для обрахунку середньої заробітної плати [PERSON] відомості про його заробітну плату за вересень 2011 року та жовтень 2011 року, два останній повні місця фактичної роботи [PERSON] перед звільненням позивача. Відповідно до додатку до Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 25 серпня 2010 року № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік» вбачається, що кількість робочих днів у вересні 2011 року становила 22 дні, а в жовтні 2011 року відповідно 21 день. Таким чином, визначаючи середньоденну заробітну плату [PERSON], вбачається, що шляхом ділення заробітної плати за вересень-жовтень 2009 року (1177,37 грн. + 1166,98 грн. = 2344,35 грн.) на число відпрацьованих робочих днів за цей період (22 дні + 21 день = 43 дні), то вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 54,52 грн. (2344,35 грн. / 43 день = 54,52 грн.). Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 23 січня 2012 року (наступний робочий день після звільнення позивача) до моменту постановлення рішенні по справі (за відсутності відомостей, що відповідач з позивачем розрахувався по усім сумам належним йому при звільненні) суд користується Листами Міністерства праці та соціальної політики України від 23 серпня 2011 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у розрахунку при звільненні [PERSON] за вказаний період, що становить загалом 715 днів. Таким чином шляхом множення середньоденного заробітку на визначене число робочих днів суд прийшов до висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку [PERSON] за час затримки у розрахунку при звільненні становить 38981,80 грн. (715 днів х 54,52 грн. = 38981,80 грн.). При цьому при вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що в разі часткового задоволення позову працівника про стягнення належних йому від підприємства сум в день звільнення суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що викладено у правових позиціях Верховного Суду України в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13), від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13). Ухвалюючи рішення, Іллічівський районний суд міста Маріуполя 12 травня 2014 року задовольнив вимоги [PERSON] частково, визнавши факт порушення його трудових прав за період з 1 жовтня 2004 року по 1 липня 2006 року. Суд також враховує, що за даними Пенсійного Фонду України про застраховану особу, [PERSON], вбачається, що «ММК імені Ілліча» за період з жовтня 2004 року по липень 2006 року нарахував заробітну плату позивачу в загальному розмірі 12274,03 грн. (а. с. 6). При цьому за вказаний період відповідач заборгував позивачу суми індексації та компенсації у розмірі 993,19 грн. Таким чином суд дійшов висновку, що стягнута судом за рішенням від 12 травня 2014 року сума індексації та компенсації в розмірі 993,19 грн. дорівнює 8,0918 % від нарахованої [PERSON] за цей період заробітної плати в сумі 12274,03 грн. Враховуючи, що вимоги [PERSON] за рішенням суду від 12 травня 2014 року були задоволені частково, а також враховуючи частку стягнутої суми індексації та компенсації, яку вона становила порівняно із заробітком за цей період позивача, суд вважає за доцільне застосувати принцип співрозмірності при визначенні сум середнього заробітку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі переліченого суд застосовує встановлену судом пропорцію в розмірі 8,0918 % до суми нарахованого судом середнього заробітку позивача в розмірі 38981,80 грн. Внаслідок цього сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті відповідачем [PERSON] дорівнює 3154,33 грн. (38981,80 грн. х 8,0918 / 100 = 3154,33 грн.). Таким чином на підставі встановлених у судовому засіданні обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2011 року по момент ухвалення рішення по справі підлягають частковому задоволенню в сумі 3154,33 грн. Враховуючи, що з середнього заробітку проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тривалість порушення трудових прав [PERSON] з боку «ММК імені Ілліча» свідчить про наявність моральних страждань позивача, а позбавлення останнього частини заробітної плати безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд на підставі встановлених обставин справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди в сумі 1000 грн. підлягають повному задоволенню, оскільки відповідають глибині душевних страждань позивача внаслідок порушення його трудових прав. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких відносяться за п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу. На підставі ч. 1 ст. 84 ЦПК України витратами на правову допомогу є витрати, пов'язанні з оплатою правової допомоги адвоката або іншого спеціаліста в галузі права, які надають послуги в порядку, встановленому законом відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України. За ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На підставі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» який визначає граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням того, що розмір мінімальної заробітної плати встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» в розмірі 1218 грн., то розмір компенсації витрат на правову допомогу у вказаній справі не може перевищувати 487,20 грн. за 1 годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Однак суду не було надано доказів на підтвердження понесених витрат [PERSON] на правову допомогу, бо у квитанції адвоката [PERSON] не зазначено, за які види робіт було проведено оплату позивачем. При цьому з матеріалів справи вбачається, що фактично [PERSON] за змістом укладеного із позивачем договору повинен представляти інтереси [PERSON] в суді в якості представника позивача. Наведе вказує, що законних підстав для відшкодування [PERSON] відповідачем заявленої ним суми витрат на правову допомогу в розмірі 750 грн. законних підстав немає. Однак відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн., від сплати якого за законом позивача звільнено.

Outcome: partial