Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 08.04.2008р. він уклав договір № ABS4RC03050021 з ПАТ «Акцент-Банк», відповідно до якого отримав в кредит грошові кошти в розмірі 13726,68грн. на строк 36 місяців з 08.04.2008р. по 08.04.2011р. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На підтвердження укладення договору ним було підписано заяву позичальника № 100706120005012 від 2008р., що являє собою разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» - кредитно-заставний договір. Вважає, що укладений договір з ПАТ «Акцент-Банк» від 08.04.2008р. має бути визнаний судом недійсним, оскільки він перебуває на обліку в Івано-Франківській ОПНЛ № 3 з 11.03.2005р., хворіє на параноїдну шизофренію, прогредієнтний перебіг, параноїчний синдром. Ремісія 2Д». Починаючи з 2003 року він більше семи разів проходив відповідне лікування в даній лікарні, працездатність стійко втрачена повністю. Постановою Івано-Франківського міського суду до нього було застосовано примусові заходи медичного характеру - стаціонарне лікування у психіатричній лікарні із звичайним наглядом у звязку з тим, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи він страждає психічним розладом у формі параноїчної шизофренії з прогредієнтним перебігом. Укладаючи даний договір від 08.04.2008р. він хворів на психічне захворювання та відповідно в момент вчинення вищевказаного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому просив суд визнати недійсним вказаний кредитно-заставний договір від 08.04.2008р. 20.03.2015р. представник позивача подав письмову заяву (а.с.108-110), в якій уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним вказаний кредитно-заставний договір від 08.04.2008р. № ABS4RC03050021 укладений ним з ПАТ «Акцент-Банк» з моменту його вчинення. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги з урахуванням уточнених підтримав в повному обсязі, покликаючись на викладені в них обставини, просив позов задоволити. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання після відновлення провадження не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Заслухавши представника позивача враховуючи письмово викладені представником відповідача заперечення (а.с.87-89,94-96), в яких останній просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, дослідивши докази у справі суд вважає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В судовому засіданні встановлено, що 08.04.2008р. між ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №ABS4RC03050021 (а.с.9,10-16), згідно з яким останній отримав кредитні кошти в сумі 13726,68грн. на строк з 08.04.2008р. по 08.04.2011р., за користування яким зобовязався сплатити 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Ст.ст. 204, 215 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Так, ухвалою суду від 30.03.2015р. у справі призначено судово-психіатричну експертизу. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 180 від 03.06.2015р. (а.с.144-150), [PERSON] страждає стійким хронічним психічним розладом - параноїдною шизофренією. Зазначене захворювання істотно впливає на здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення та підписання ним кредитно-заставного договору № ABS4RC03050021 від 08.04.2008р. В той же час, як вбачається з довідок № 1876 від 13.03.2014р. та № 3661 від 26.05.2014р., виданих Івано-Франківською ОПНЛ № 3 (а.с.8,17), [PERSON] перебував та перебуває на обліку в Івано-Франківській ОПНЛ № 3 з 11.03.2005р. Відповідно до епікризу - виписки з історії хвороби № 3555/09 від 16.06.2014р., виданої Івано-Франківською ОПНЛ № 3, [PERSON] страждає на психічний розлад - параноїдну шизофренію, прогредієнтний перебіг, параноїдний синдром. Ремісія 2Д» (а.с.18). Крім цього, постановою Івано-Франківського міського суду від 26.10.2010р. (а.с.19-21) щодо [PERSON] застосовано примусові заходи медичного характеру - стаціонарне лікування у психіатричній лікарні із звичайним наглядом. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, та враховуючи те, що в судовому засіданні стороною позивача поза розумним сумнівом доведено, що зазначене у вказаному вище висновку експерта захворювання [PERSON] істотно вплинуло на здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення та підписання останнім оспорюваного кредитно-заставного, відтак суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved