Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві про припинення арешту, накладеного на майно. Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (надалі - квартира), яку він придбав у [PERSON] 08 лютого 2007 року за 621 150 грн. 00 коп. При цьому, на час купівлі квартири вона не була ані під арештом, ані під забороною на відчуження, ані під заставою. Крім того, після укладення договору купівлі-продажу квартири позивач зареєстрував право власності на неї в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і на сьогоднішній день позивач зареєстрований за адресою квартири та проживає там, тобто на законних підставах володіє квартирою. Разом з тим, у вересні 2011 року позивачу стало відомо, що при розслідуванні кримінальної справи № 60-3859 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (надалі - КК України), Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві на його квартиру було накладено арешт. 27 квітня 2011 року позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування постанови про накладення арешту на квартиру. Крім того, 09 серпня 2012 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його потерпілим від злочину. Проте, коли позивач поцікавився у слідчого щодо розгляду його заяв та зняття арешту з квартири, то в усній формі йому було вказано, що він не має відношення до даної кримінальної справи, оскільки не є потерпілим в ній, а тому позивач не може заявляти жодних клопотань щодо будь-яких скасувань постанови про арешт квартири в порядку Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК України). На час пред'явлення позову відповідачем так і не було надано позивачу офіційної відповіді на його заяви. При цьому, позивач зазначає, що з постанови про порушення кримінальної справи та постанови про накладення арешту на квартиру йому стало відомо, що у зверненні Шевченківської районної у м. Києві ради від 26 жовтня 2009 року, адресованому прокуратурі Шевченківського району м. Києва, порушується питання про розгляд в Шевченківському районному суді м. Києва справи за заявою Шевченківської районної у м. Києві ради про визнання спадщини у вигляді квартири відумерлою. Проте, на звернення позивача до Шевченківського районного суду м. Києва про надання інформації щодо наявності зазначеної заяви, останнім було повідомлено, що Шевченківська районна у м. Києві рада до суду з таким позовом не зверталась. Тобто, накладаючи арешт на квартиру позивача, відповідач фактично позбавив останнього у законному праві на розпорядження вказаною квартирою. На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що на сьогоднішній день договір купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2007 року не є розірваний та не визнавався недійсним, а також те, що позивач не є учасником кримінального провадження, останній просив позов задовольнити та припинити арешт, накладений постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бондарчуком Ю.В. від 21 липня 2010 року в межах кримінальної справи № 60-3859 на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві приватної власності [PERSON]. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі та враховуючи вимоги цивільного законодавства просили припинити дію накладеного на квартиру арешту. Представник відповідача Кудрявцева А.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали кримінальної справи № 60-3859, надані до суду відповідачем, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року та реєстраційним написом від 13 лютого 2007 року про реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна права власності на вищезазначену квартиру (а.с. 9). Разом з тим, відповідно до постанови слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві Бондарчук Ю.В. від 21 липня 2010 року з метою забезпечення можливого пред'явлення цивільного позову в рамках кримінальної справи № 60-3859, порушеної 23 червня 2010 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, досудове слідство по кримінальній справі № 60-3859 як на час накладення арешту на квартиру, так і на даний час зупинено. На даний час [PERSON] змінила своє прізвище на - «[PERSON]», про що свідчить Свідоцтво про зміну імені Серії [NUMBER] (а.с. 29). Разом з тим, звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що оскільки на сьогоднішній день Договір купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року не є розірваний та не визнавався недійсним, а також враховуючи те, що позивач не є учасником кримінального провадження, останній просить припинити дію арешту, накладеного на квартиру, яка належить позивачу на праві власності та яка обтяжена на підставі постанови відповідача від 21 липня 2010 року в рамках розслідування кримінальної справи № 60-3859 про накладення арешту на майно. Так, відповідно до ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Крім того, ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Разом з тим, 20 листопада 2012 року набрав чинності новий Кримінальний процесуальний кодекс України, згідно п.п. 9, 10 Розділу XI «Перехідні положення» якого визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. При цьому, кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій і Верховним Судом України згідно з положеннями цього Кодексу. Положеннями ч. 2 ст. 214 КПК України 2012 року регламентовано, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Проте, не зважаючи на те, що КПК України 2012 року набрав чинності ще 20 листопада 2012 року, на день розгляду справи відомості про кримінальне правопорушення, яке розслідувалось в межах кримінальної справи № 60-3859, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були і досудове розслідування в порядку визначеному КПК України 2012 року по даній справі не проводиться. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, Договір купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року, згідно якого позивач набув право власності на спірну квартиру, на час розгляду на час розгляду даної справи недійсним не визнавався, а тому, виходячи із презумпції правомірності правочину, позивач є власником спірної квартири. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, неправомірності дій позивача щодо спірної квартири не встановлено, а тому наявність не знятого арешту квартири порушує право власності позивача на зазначену квартиру. Окрім того, слід зазначити, що, якщо вироком суду буде встановлено, що квартира вибула із володіння попереднього власника протиправно, він не буде позбавленим можливості витребувати свою власність із володіння добросовісного набувача. При цьому, для визначення належності способу судового захисту порушених прав позивача, судом беруться до уваги висновки, котрі містяться в Аналізі практики застосування судами ст. 16 ЦК України (лист Верховного Суду України від 01 квітня 2014 року), згідно яких, застосовуючи передбачений п. 1 ст. 2, ст. 16 ЦК України спосіб захисту цивільного права чи інтересу у справах за позовом про зняття арешту з майна деякі суди не враховують положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами), що ці вимоги мають ґрунтуватися на праві власності або володіння, і тому задовольняють їх без визнання права власності на спірне майно або за позовами не власників або володільців (кредиторів, що не є заставодержателями, в інших зобов'язаннях). У таких випадках повинні застосовуватись інші відповідні способи судового захисту (наприклад, оскарження постанови державного виконавця про арешт майна згідно зі ст. 383 ЦПК України, припинення дії, яка порушує право, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві про припинення арешту, накладеного на майно, є обґрунтованим і таким, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 16, 204, 316, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року, ст. 214, п.п. 9, 10 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року та

Outcome: approved