Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що відповідач добровільно покинув місце проживання у спірному будинку за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, вул. Партизанська, б. 12, не приймає участь в його утриманні, оплаті житлово-комунальних послуг, тому просить визнати відповідача та його неповнолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідача було зареєстровано в спірному буднику за згодою власника, в подальшому відповідач зареєстрував в спірному будинку свою неповнолітню дочку, намагався позбавити позивача права власності на будинок, але в задоволенні позову відповідача було відмовлено, оскільки відповідач не проживав в цьому буднику, а проживав в незаконно збудованій без згоди власника земельної ділянки будівлі. Власником спірного будинку є позивач. Судові спори між сторонам виникали неодноразово. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на поважні причини не проживання, відсутність іншого житла у нього та неповнолітньої дочки, наміри сина позбавити його житла та майна, пояснив, що проживав у старому будинку до 2007 року, потім на цій же ділянці побудував гаражні та житлові приміщення, де став проживати із новою сімєю, ці приміщенні не узаконені, в звязку із роботою за кордоном він періодично приїздив у відпустку до свого помешкання, він сплачує комунальні послуги за нове приміщення, оскільки позивач умисно відключив старий будинок від комунальних послуг, у старому будинку давно ніхто не проживає. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив з аналогічних підстав. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, заяв, клопотань чи заперечень не подавав. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що є знайомими відповідача, бували у нього в гостях, відповідач проживає у новій будівлі на території домоволодіння із неповнолітньою дитиною, на тривалі періоди виїжджав на роботу за кордон, але у 2015 та 2016 роках приїжджав у відпустку, зі слів відповідача їм відомо про те, що позивач виганяє його з житла, відрізав у старому глиняному будинку газо- та електропостачання, тому там не має умов для проживання. Вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: Київська область, Обухівський район, селище міського типу Козин, вулиця Партизанська, будинок 12, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку, судовим рішенням, державним актом, інформаційною довідкою. Відповідач [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], зареєстровані у спірному будинку в якості членів сімї власника, оскільки відповідач є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження, судовими рішеннями, іншими матеріалами справи. Відповідач [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON] у спірному житловому приміщенні не проживають з 01 січня 2015 року, що підтверджується актами, паспортами із відмітками, авіаквитками, довідками, показами свідків. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 405 ч. 2 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач та його неповнолітня дочка зареєстровані у спірному житловому приміщенні, але їх реєстрація породжує наслідки у виді додаткових витрат на утримання житла без згоди власника, це обмежує позивача у здійсненні належного йому права власності на спірне житлове приміщення, створює обмеження і перешкоди у реалізації однієї із складових права власності права розпорядження, а неможливість оформлення державної допомоги та додаткові витрати власника через відмову відповідача знятися із реєстраційного обліку у позасудовому порядку порушує права власника на належне користування майном. Суд вважає можливим захистити право власності позивача шляхом визнання відповідача та його неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів грунтується на законі. Заперечення відповідача суд вважає непереконливими, оскільки із поданих, зокрема, ним же доказів вбачається підтвердження факту добровільного залишення зареєстрованого місця проживання, а також факту непроживання протягом тривалого періоду саме у спірному житловому приміщенні. Так, відповідачем визнається, а сукупністю поданих суду доказів підтверджується те, що у 2015-2017 роках відповідач постійно мешкав і працював за кордоном у Республіці Парагвай, при цьому у встановленому законом порядку він не ініціював питання про збереження за ним права проживання у житловому приміщенні. Робота за кордоном, яка не повязана із відрядженням через перебування у трудових відносинами із працедавцем з України, не може слугувати передбаченою ЖК України чи іншими нормами права поважною причиною не проживання у житловому приміщенні. Надані відповідачем докази сплати комунальних послуг, користування приміщенням у спірному домоволодінні, навчання та лікування дитини у певний період стосуються доведення факту, який виходить за межі цього судового розгляду, оскільки свідчать про фактичне користування відповідачем та його неповнолітньою дитиною іншим приміщенням самочинно збудованої без згоди власника будівлі із гаражами на першому поверсі та кімнатами на другому поверсі у цьому ж домоволодінні, але не у спірному житловому приміщенні, яке знаходиться у офіційно збудованому, введеному в експлуатацію і зареєстрованому державою житловому будинку. Факт не проживання відповідача та його неповнолітньої дочки саме у спірному житловому приміщенні встановлювався чинним судовим рішенням рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.12.2011 року у цивільній справі № 2-2086/11, тому в силу ст.61 ЦПК України є доведеним. Більш того, саме через це та фактичне користування відповідачем іншими самочинно збудованими приміщеннями на території домоволодіння вказаним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення із спірного житлового приміщення, хоч і встановлено порушення прав власника. Як вбачається із складених уповноваженими представниками органу опіки та піклування актів обстеження умов проживання відповідач із неповнолітньою дочкою не проживає у спірному житловому приміщенні, де відсутні належні умови проживання для дитини, а фактично користується іншим приміщенням, на яке у встановленому порядку не набув ніяких прав. За таких обставин, доводи відповідача суд вважає такими, що не можуть слугувати достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, на підставі поданих сторонами доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, заперечення відповідача не доведені відповідними доказами, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved