Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів з вимогою про визнання за ним в порядку спадкування права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] Герцаївського району Чернівецької області. Свої вимоги мотивував тим, що вказаний житловий будинок було побудовано в 1960 році його батьками [PERSON] та [PERSON] [INFO] року помер його батько [PERSON], а [INFO] року померла його матір [PERSON], залишивши після смерті заповіт, яким все своє майно заповіла йому, [PERSON] Після смерті батьків відкрилася спадщина на все їх майно, в тому числі й на вищевказане нерухоме майно. Через те, що спадкодавцями не було отримано за життя свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, він не може оформити на себе спадщину. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Байраківська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте надали суду письмові заяви щодо розгляду справи у їх відсутності, так як проти задоволення вимог позивача не заперечують. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що по [ADDRESS] Герцаївського району розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Байраківської сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими спорудами який розташований по [ADDRESS] Герцаївського району зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1960 року. Судом встановлено, що вказаний житловий будинок у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації не зареєстрований. Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР 1922 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1961 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) і прийнятою відповідно до Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно з п.п.6, 7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Нормою ст.60 СК України, передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закону містилася у ст.22 КпШС України. За змістом вказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок в [ADDRESS] Герцаївського району побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1960 року за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні є його співвласниками в рівних частках. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Байраківської сільської ради 10.03.2005 року серії [NUMBER]. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Байраківської сільської ради 17.11.2009 року серії [NUMBER]. Таким чином, після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина в т.ч. і на їхній житловий будинок з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК України). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] все своє майно яке належало йому на день смерті на випадок своєї смерті заповів [PERSON] згідно заповіту від 18.01.2005 року. Частинами 1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки [PERSON] після смерті [PERSON] залишилася проживати в згаданому будинку, то вважається такою, що вчасно прийняла спадщину. Інших спадкоємців які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. Згідно ст.22 КпШС України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.28 КпШтС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. Отже, [PERSON], як другий з подружжя, набула право власності на ? частку згаданого будинку, а також після смерті свого чоловіка [PERSON] успадкувала в порядку ст.1268 ЦК України іншу ? його частку та ще за життя - 19.10.2009 року розпорядилася своїм майном, а саме житловим будинком, заповівши його [PERSON] Частинами 1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи померлої [PERSON], позивач у передбачений законодавством шестимісячний строк - 22.12.2009 року звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої. Інших спадкоємців які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. Постановою нотаріуса від 27.02.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] Герцаївського району з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок. З урахуванням наведеного, вимоги позивача є обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню, так як спадкодавцям, належав вищезазначений житловий будинок, позивач як спадкоємець за заповітом в свою чергу своєчасно прийняв спадщину, однак з тих підстав, що реєстрація права власності на житловий будинок відсутня, останній не може оформити на себе право власності на належне йому спадкове майно. На підставі ст.ст.1217, 1222, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.60 СК України, ст.ст.22, 28 КпШС України,

Outcome: approved