Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого покликався на те, що згідно договору позики-застави з майновим поручителем від укладеного 28.04.2010р. він позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 100000грн., які останній зобов’язався повернути: 20000грн. – до 31.12.2010р., 20000грн. – до 31.12.2011р., 20000грн. – до 31.12.2013р., 20000грн. – до 01.02.2015р. Майновий поручитель [PERSON], в забезпечення виконання умов договору, передав у заставу позивачу транспортний засіб марки Nissan модель TEANA, 2007р.в., шасі JN1BBUJ31U0302089, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER], заставною вартістю 100000грн., який належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26.09.2007р. На підставі договору застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було накладено відповідну заборону. Однак незважаючи на це відповідач не повернув позичені кошти відповідно до умов договору. Заборгованість на сьогоднішній день складає 80000грн., тому просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на вказаний транспортний засіб, та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з’явилася, однак подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу слухати у її відсутності, при цьому не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з’явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідач [PERSON] згідно вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України викликався в судове засідання через оголошення у пресі, однак в судове засідання повторно не з’явився, про причину неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Тому суд, враховуючи думку представника позивача, яка не заперечила проти вирішення справи за відсутності відповідачів, розглянув справу за відсутності останніх та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, дослідивши які суд вважає наступне. Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч. 1 ст. 548 ЦК України визначено, що виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком - ч. 1 ст. 546 ЦК України, Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов’язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Судом встановлено, що 28.04.2010р. між [PERSON], [PERSON] та майновим поручителем [PERSON] укладено договір позики-застави з майновим поручителем (а.с.39), згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 100000грн., які останній зобов’язався повернути: 20000грн. – до 31.12.2010р., 20000грн. – до 31.12.2011р., 20000грн. – до 31.12.2013р., 20000грн. – до 01.02.2015р. Майновий поручитель [PERSON], в забезпечення виконання умов договору, передав у заставу [PERSON] транспортний засіб марки Nissan модель TEANA, 2007р.в., шасі JN1BBUJ31U0302089, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER]. На підставі договору застави від 28.04.2010р. у Державний реєстр обтяжень рухомого майна 01.07.2014р. (через більш як чотири роки) було внесено відповідний запис (а.с.3). Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) зобов’язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов’язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов’язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем заборгованість [PERSON] за вказаним договором відповідачами суду не подано, тому суд вважає, що у позивача виникло право звернути стягнення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом – ч. 1 ст. 590 ЦК України. В той же час згідно з ч. 1 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. При цьому в п. 7 вказаного вище договору сторони визначили право позивача набути право власності на предмет застави – транспортний засіб. Ст. 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов’язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов’язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. Жодних доказів про те, що позивачем виконано вказане вище положення Закону, останнім (його представником) суду не подано. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а згідно з ч. 2 цієї статі способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов’язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. В даному ж випадку позивач просить про захист порушеного права шляхом визнання права власності на заставне рухоме майно – транспортний засіб. Відтак, враховуючи вищенаведене, та те, що порядок звернення стягнення на рухоме майно, про який просить здійснити позивач, буде суперечити інтересам відповідача, оскільки вартість спірного транспортного засобу не відповідає сумі заборгованості - є неспівмірною, а згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що дана вимога позивача до задоволення не підлягає, при цьому звертає увагу на те, що у випадку протилежного буде порушено також і визначене договором право майнового поручителя чи позивальника до моменту продажу предмету застави призупинити стягнення, повернувши позику (п. 10 договору).

Outcome: dismissed