Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд: -визнати недійсним договір іпотеки № 11092015000/З від 08 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. за реєстровим № 3233, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк»; -припинити іпотеку в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки № 11092015000/З від 08 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. за реєстровим № 3233, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк»; -зняти заборону відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладену на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі договору іпотеки № 11092015000/З від 08 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. за реєстровим №3233, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк»; -судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 08 грудня 2006 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №11092015000/З, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. за реєстровим № 3233. Цього ж дня, 08 грудня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Ольгою Вікторівною на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 3234 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11092015000 від 08 грудня 2006 року. Предметом іпотеки є належне позивачу на праві приватної власності нерухоме майно - квартира за номером [ADDRESS] літ. А-5 та складається з 1-коридор, 2-кухня, 3,4,6 - житлова, 58 - санвузол, І - лоджія, житловою площею 39,2 кв.м., загальною площею 65,9 кв.м. Підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач зазначає його укладання з порушеннями вимог чинного законодавства України, зокрема, наявність факту реєстрації малолітньої дитини за адресою місцезнаходження предмету іпотеки на момент укладання договору іпотеки, яка мала право користування предметом іпотеки без надання згоди органу опіки та піклування. Крім того, зазначає, що на дату звернення з позовом до суду, предметом іпотеки продовжують користуватися неповнолітня та малолітня діти. Позивач зазначає, що він зареєстрований у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] та яка є предметом іпотеки з 07 листопада 2006 року. Крім позивача за даною адресою зареєстровані: [PERSON] (дідусь, [INFO]) з 02 жовтня 2008 року; [PERSON] (дружина, [INFO]) з 02 жовтня 2000 року; [PERSON] (донька, [INFO]) - з 22 червня 2001 року; [PERSON] (син, [INFO]) - з 04 лютого 2008 року. Позивач, на вимогу банку, без дозволу органів опіки та піклування, підписав договір про надання в іпотеку квартири [ADDRESS], який по-суті, має характер договору відчуження, а нотаріусом при посвідченні вищезазначеного правочину не було витребувано такого дозволу, чим порушено права малолітньої, на дату укладання спірного договору іпотеки, доньки позивача. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства України, що надає підстави для визнання його недійсним. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без фіксації процесу технічними засобами, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк», в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про день слухання справи сповіщена належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 грудня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 11092015000/З, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. за реєстровим № 3233. Цього ж дня, 08 грудня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш О.В. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 3234 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11092015000 від 08 грудня 2006 року. Предметом іпотеки є належне позивачу на праві приватної власності нерухоме майно - квартира за номером [ADDRESS] літ. А-5 та складається з 1-коридор, 2-кухня, 3,4,6 - житлова, 58 - санвузол, І - лоджія, житловою площею 39,2 кв.м., загальною площею 65,9 кв.м. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що згідно наданої позивачем довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 17814 від 02 жовтня 2014 року, виданої Єдиним абонентським відділом Жовтневого району КП «Міські комунальні платежі», за адресою: [ADDRESS], крім власника нерухомого майна, яким є позивач, також зареєстровані: [PERSON] (дідусь), [INFO], зареєстрований за вищевказаною адресою з 02 жовтня 2008 року; [PERSON] (дружина), [INFO], зареєстрована за вищевказаною адресою з 02 жовтня 2000 року; [PERSON] (донька), [INFO], зареєстрована за вищевказаною адресою з 22 червня 2001 року; [PERSON] (син), [INFO], зареєстрований за вищевказаною адресою з 04 лютого 2008 року. Згідно ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). Відповідно до ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Ч.3 ст.17 цього ж Закону передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Ч.2 ст.18 вказаного Закону передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На дату укладання договору іпотеки, малолітня дитина [PERSON], зареєстрована та проживає за місцем реєстрації своїх батьків - [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, відповідно до ст. 155, 156 ЖК України, ст. 383 ЦК України у малолітньої [PERSON], виникло право користування житлом, нарівні з її батьком та матір'ю. Ст. 6 Закону України «Про іпотеку» встановлені умови передачі нерухомого майна в іпотеку, а саме - у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку: іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Ст. 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При укладанні договору іпотеки має бути встановлена наявність або відсутність права користування дитиною житловим приміщенням, що є предметом іпотеки. Судом встановлено факт наявності реєстрації малолітньої дитини за адресою місцезнаходження предмету іпотеки на дату укладення відповідного договору іпотеки, проте відсутні докази наявності попередньої згоди органів опіки та піклування на укладання договору, що має характер договору відчуження. Відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання правочину недійсним, суд має встановити недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір покласти на відповідача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». На підставі викладеного,

Outcome: approved