Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «ОТП Банк» в особі Регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк», у якій, з урахуванням уточнень, просить суд визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № МL-701/041/2006 від 10.03.2006 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк»; визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № МL-701/336/2008 від 04.06.2008 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк»; зобов'язати ПАТ «ОТП Банк», приймати від [PERSON] залишок коштів, що залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення Кредитного договору № МL-701/041/2006 від 10.03.2006 р. у сумі 44944,07 грн. рівними частинами у гривні, протягом 44 місяців по 1000 грн. на місяці, а в останній місяць 944,07 грн.; зобов'язати ПАТ «ОТП Банк» приймати від [PERSON] залишок коштів, що залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення Кредитного договору № МL-701 /336/ 2008 від 04.06.2008 р., у сумі 135534,21 грн., рівними частинами у гривні, протягом 100 місяців по 1350 грн. на місяць, а в останній місяць 534, 21 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 10.03.2006 р. між позивачем та відповідачем, був укладений Кредитний договір № МL-701/041/2006 (Кредитний договір 1) про надання кредиту на суму 24 900,00 дол. США, під 10,5 % річних, строком до 10.03.2016р. 04.06.2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № МL-701/336/2008 (Кредитний договір 2) про надання кредиту на суму 37 906,70 доларів США, зі сплатою 12,49 % річних, строком до 05.06.2023 р. Звернувшись до юриста за правовою допомогою, після аналізу умов кредитних договорів, позивач з'ясував, що при укладенні договорів , між позивачем та відповідачем фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитних договорів, оскільки у договорах не узгоджений розмір абсолютного подорожчання кредиту за весь термін кредитування та реальна процентна ставка. В момент підписання Кредитного договору 1 позивачу було надано Додаток №1 до Кредитного договору 1 «Графік повернення кредиту та сплати процентів», в ньому вказана тільки сума оплати тіла кредиту та відсотків. В момент підписання Кредитного договору 2 позивачу було надано Додаток № 1 до Кредитного договору 2 «Графік платежів», але роз'яснювальна робота з поясненям цифрових значень у таблиці не була проведена. Вважає, що відповідач не виконав умови Закону України «Про захист прав споживачів», свідомо не надав позивачу перед укладанням Кредитного договору та після його укладання, інформації, що передбачена нормами п. 2 ст. 11 Закону, для того, щоб вплинути на здійснення позивачем вибору щодо отримання кредиту саме у відповідача, так як побачивши реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, позивач міг відмовитись від отримання кредиту у відповідача, та звернутися до іншого банку. Зазначає, що істотними умовами кредитного договору як споживчого кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну, строк його дії, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом та умови, визначені у Постанові НБУ № 168 та ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію, щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позивачем, як позичальником свідомого вибору. Вважає, що мотивом обману було отримання відповідачем додаткового прибутку. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача. У зв'язку з тим, що позивач не має вищої освіти в галузі фінансів та банківської діяльності, цим скористався відповідач, обманув позивача з метою отримання додаткового прибутку, вказане є порушенням чинного законодавства та є неприпустимим в господарській діяльності. Також зазначає, що іноземна валюта між резидентами України в Україні не може бути засобом платежу. В судовому засіданні представник позивача доводи викладені в позові та позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив, що у кредитному договорі не вказано загальної сукупної вартості кредиту та процентної ставки. Під час укладання договорів відповідачем не було дотримано ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168. Позивача було введено в оману, оскільки останній не має юридичної освіти. Під укладання договорів сторонами не було досягнуто всіх істотних умов. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Пояснила, що під час укладання кредитних договорів сторони досягли всіх істотних умов. Бажання позивача на укладання договорів було вільним. Просила застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 10.03.2006 р. між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТБ Банк», був укладений Кредитний договір № МL-701/041/2006. Відповідно до умов вказаного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 24 900,00 доларів США, для купівлі нерухомого майна, зі сплатою 10,50 % річних з датою остаточного повернення кредиту 10.03.2016 року. 04.06.2008 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТБ Банк», був укладений Кредитний договір № МL-701/336/2008. Відповідно до умов вказаного договору, банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 37906,70 доларів США на оплату комісії банку та споживчі цілі, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в кредитному договорі, з датою остаточного повернення кредиту 05.06.2023 року. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з п.7.2 договору № МL-701/336/2008, підписанням цього договору сторони підтверджують, що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконання в порядку передбаченому цим договором. Відповідно до кредитного договору № МL-701/041/2006 сторони погодили всі істотні умови договору, в тому числі, відповідно до п.5 договору, викладені в частині №2, яка є невід'ємною частиною цього договору. Таким чином, як вбачається з вказаного вище, банк, тобто відповідач, надав клієнту, тобто позивачу, перед укладанням кредитних договорів інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо мети кредитування, суми кредиту, забезпечення за кредитом, строку кредитування, процентної ставки, враховуючи валюту кредитування, погашення кредиту, в тому числі дострокового, комісійних платежів. Тобто, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредитів, при цьому мав право вибору та був вільним в їх укладенні, у разі незгоди з умовами договорів міг їх не укладати, але натомість позивач підписав договора і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договорів, свої права та обов'язки за договорами. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з текстів оспорюваних договорів в них викладено всі істотні умови, в тому числі предмет договору, строки та порядок кредитування, в тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність позичальника, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором, забезпечення зобов'язання. Таким чином, при укладанні кредитних договорів сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Тому суд вважає, що посилання позивача та його представника на те, що при укладанні оспорюваних договорів не було досягнуто сторонами всіх істотних умов відповідно до чинного законодавства України, яке регулює питання кредитних взаємовідносин, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як вже зазначалося вище у рішенні суду, банк перед укладанням договорів надав позичальнику інформацію згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», що засвідчено підписами позивача у вказаних кредитних договорах. Відповідно до п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час укладання зобов'язань за договором несе споживач, надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу тощо. Як вже зазначалося вище у рішенні суду, банк перед укладанням договору надав позичальнику інформаційний лист, згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», що засвідчено підписом позивача у вказаному договорі. Тому, посилання представника щодо ненадання інформації про валютні ризики та методики для визначення валютного курсу та не надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Стосовно посилання позивача та його представника у судовому засіданні, що при укладанні оскаржуваних договорів позивач був введений в оману, оскільки позивач не мав юридичної освіти, суд зазначає наступне. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Вирішуючи питання про визнання договору недійсним, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року (далі -Пленум). Так, п. 21 Пленуму визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підтвердження обставин, що оскаржувані кредитні договора були укладені внаслідок обману, а також, що при укладанні оскаржуваного договору позивач був введений в оману, позивачем та його представником доказів не надано. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача приймати від позивача залишок коштів, що залишиться після приведення сторін у попередній стан, що існував до укладення Кредитного договору № МL-701/041/2006 від 10.03.2006 р. та до укладення Кредитного договору № МL-701 /336/ 2008 від 04.06.2008 р., є похідними від вимоги про зміну кредитного договору. Оскільки передбачених законом підстав для визнання кредитних договорів недійсними не встановлено, то не вбачається підстав для задоволення інших зазначених вимог позивача. Щодо клопотання представника відповідача стосовно застосування строків позовної давності, суд зазначає, що оскільки на данний час строк дії оскаржуваних договорів не сплив, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed