Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 30 жовтня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.32011 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір'ю, тобто відповідачем по даній справі. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 23 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Починаючи з вересня 2015 року син почав проживати з позивачем, оскільки відповідач перестала приймати участь у вихованні сина, що пов'язано насамперед з тим, що матір зловживає алкогольними напоями, раніше притягалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків та ухилення від виконання батьківських обов'язків. Позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON], разом з ним, припинити з дня набрання законної сили відповідним судовим рішенням стягнення аліментів на користь відповідача, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO] в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення [PERSON] повноліття. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав , надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила,правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалася, тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи вважав за доцільне задовольнити позов. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, думку дитини [PERSON], пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.3 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Відповідно д ост. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ч.3 ст. 29 ЦК визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 30 жовтня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.32011 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2015 року, як набрало законної сили, з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 23 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Починаючи з вересня 2015 року, [PERSON] почав постійно проживати з позивачем. Відповідно до характеристики родини Комунального закладу освіти «Середньої загальної школи №8» Дніпровської міської ради учня 4-б класу [PERSON], мати не приділяла належної уваги вихованню та навчанню дитини, майже не відвідувала батьківські збори. Батько з родиною не проживає, проте постійно контролював поведінку і якість навчання дитини, здійснював матеріальні шкільні потреби. Дитина від мами належної уваги не отримує. Зі слів хлопчика в родині бувають часті сварки та конфлікти. Також, згідно характеристики родини від 20.06.2018 року, Комунального закладу освіти «Середньої загальної школи №8» Дніпровської міської ради учня 7 класу [PERSON], з 2015 року [PERSON] проживає з бабусею та батьком. Зі слів дитини стало відомо, що тато і бабуся займають розвитком, оздоровленням, вихованням та навчанням дитини. Відповідно Акту обстеження умов проживання від 05 червня 2018 року спеціалістами Управління - служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS], в результаті чого складено акт, в якому зазначено про те, що комісія дійшла висновку, що житлово-побутові умови задовільні, за місцем проживання батька створені належні умови для проживання його сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до принципів 2, 6, 9 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Дитина повинна бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості і експлуатації. Згідно ст.ст. 3, 9, 12, 16, 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації. Відповідно до ст.ст. 3, 28, 47, 52 Конституції України, людина, її життя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Кожен має право на житло. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Згідно до ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров'я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно до ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Допитавши дитину [PERSON], суд встановив, що останній бажає проживати з батьком, де фактично зараз і проживає, з матір'ю майже не спілкується, оскільки остання не проявляє до нього інтересу. Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради від 11.12.2018 року № 4/4-1495, останній вважає доцільним визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з батьком - [PERSON], 1983 р.н., що забезпечить повноцінний фізичний та духовний розвиток дитини, сприятиме найкращому забезпеченню її інтересів. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком - [PERSON], оскільки його проживання з батьком відповідає інтересам дитини. Суд надаючи перевагу щодо визначення місця проживання дитини з батьком враховує, що дитина проживає з ним останнім створені належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини, наявна позитивна характеристика з місця навчання, що свідчить про належний рівень виховання та навчання дитини його батьком. Щодо припинення стягнення аліментів з позивача, суд виходить з наступного. На даний час позивач повністю утримує свого сина, забезпечує його всім необхідним для проживання та навчання, купує їй продукти харчування, одяг, взуття, ліки. Мати в утриманні дитини участі не приймає. Згідно ст. 188 ЦПК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Оскільки позивач проживає разом з дитиною та утримує його, підстави для стягнення аліментів з нього на користь відповідача, визначені рішенням суду відпали. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 181 Сімейного Кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Враховуючи встановлені судом обставини, загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь матері аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Частинами 1, 2 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Оскільки відповідач є матір'ю дитини, вона зобов'язана приймати участь в її утриманні Суд дійшов висновку, що аліменти мають бути визначені у розмірі 1500,00 грн. до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням індексації відповідно до ч.2 ст.184 СК України, з огляду на розмір прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку та рівності обов'язку щодо утримання дитини обох батьків. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн., та на користь держави 704,80 грн.

Outcome: partial