Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 31.01.2017 року у розмірі 104\~360 грн. 50 коп., що складається з основної суми боргу у розмірі 100\~000 грн. 00 коп., інфляційних втрат у розмірі 3440 грн. 00 коп., трьох процентів річних у розмірі 920 грн. 55 коп. Позов мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 31.01. 2017 року укладено договір позики на суму 100\~000, 00 грн., який є безпроцентним. Факт укладення підтверджується розписками написаними власноручно відповідачем. Строк повернення грошей зазначено в розписці, згідно з якою всі кошти повинні бути повернуті позивачеві до 01.11.2017 року. Проте, відповідач умови договору не виконав, кошти в визначений строк не повернув. Невиконання зобов'язання порушує права позивача, а тому він змушений звернутись із позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що на даний час кошти відповідачем так і не повернуті. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав повністю. Додатково пояснив, що через відсутність коштів утворилася заборгованість, не заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що при можливості кошти будуть повернуті, оскільки на даний час у нього відсутні кошти для повернення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із розписки від 31.01.2017 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику у розмірі 100\~000,00 грн., яку зобов'язується повернути до 01.11.2017 року (а.с.6). Дана розписки написана власноручно відповідачем, що підтвердив представник позивача та не заперечив представника відповідача. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2\~ст.1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В судовому засіданні представник відповідача факт отримання коштів відповідачем не заперечив та не спростував. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів від 31.01.2017 року на суму 100 000, грн., що стверджується представленою суду розпискою. Відповідно до положень ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.49 ЦПК України\~крім прав та обов'язків, визначених у\~статті 43 цього Кодексу\~відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як встановлено в судовому засіданні, визнання позову представником відповідача не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку, що є законні підстави для задоволення позову. В ході розгляду даної справи суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором позики, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає до стягнення, а тому позивач як позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості по договору позики, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абзаці 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598\~ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.599,601,604,609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.526,599 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч. 2 ст.625 ЦК України\~інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно якого позивач просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 3440 грн. 00 коп., трьох процентів річних у розмірі 920 грн. 55 коп. Представник відповідача в судовому засіданні жодних зауваження чи заперечень щодо розрахунку позивача не надав. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за договором позики від 31.01.2017 року у розмірі 104\~360 (сто чотири тисячі триста шістдесят) грн. 50 коп., що складається з основної суми боргу у розмірі 100\~000 (сто тисяч) грн. 00 коп., інфляційних втрат у розмірі 3440 (три тисячі чотириста сорок) грн. 00 коп., трьох процентів річних у розмірі 920 (девятсот двадцять) грн. 55 коп. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1\~ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1016 грн. 21 коп. судового збору.

Outcome: approved