Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 3.06.2014 року між ним та відповідачем [PERSON], було укладено усний договір позики про те, що він передає відповідачеві грошові кошти у розмірі 8 850 доларів США, а відповідач бере на себе зобовязання повернути йому борг в строк до 1.07.2014 року зі сплатою 2% від суми позики за кожний місяць користування позикою. На підтвердження передачі відповідачу грошових коштів [PERSON] власноручно склав письмову розписку від 3.06.2014 року. Розписка містить дані про строки зобов'язання, грошову суму, що передана, дату складання розписки, відсотки за користування позикою, особистий підпис позичальника, тобто між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики. Після отримання грошових коштів відповідач [PERSON] частково виконав взяті на себе зобовязання та 3 вересня 2014 року повернув йому лише частину боргу в розмірі 1 500 доларів США, залишившись винним 7350 доларів США. Однак після жовтня 2014 року відповідач [PERSON] став ігнорувати його звернення щодо повернення позичених коштів, та відсотків за користування коштами. Зазначена обставина стала підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою щодо стягнення заборгованості за договором позики. Просив стягнути з відповідача, на час звернення до суду, основний борг в сумі 7350 доларів США, або 188185 гривень, 2% від суми боргу за кожен місяць користування позикою в сумі 2646 доларів США, або 67746 гривень та судові витрати. В ході розгляду цивільної справи, позивач збільшив позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідно до даних НБУ курс долара США станом на 15.09.2016 року становить 26,33 грн. за 100 доларів США. Таким чином на 15.09.2016 року заборгованість відповідно до курсу НБУ становить 7 350 х 26,33 = 193 525,5 грн. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статей 525,526,530,629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1048 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Таким чином, відповідно до розписки - проценти за користування позикою становлять (2% в місяць від суми боргу) з врахуванням того, що на 3.09.2014 року було повернуто 1500 дол.США: 1)період 3.06.2014 року - 3.09.2014 року = 531 долар США (2% хЗ міс.=6% від 8 850 дол.США), 2)період з 3.09.2014 року по 3.09.2016 року = 3 528 дол.США (2% х 24 місяці = 48 % від 7350 дол.США) Тобто всього на 15.09.2016 року за користування його грошовими коштами, відповідно до договору позики відповідач винен йому 4 059 доларів США, що за курсом НБУ на 15.09.2016 року становить 106 873.47 грн. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.10.2014р., за змістом цієї норми закону ( ч.2 ст.625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації Оплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу стягувача, який полягає у отриманні компенсації (плати від боржника за користування ним коштами, належними до сплати стягувачеві). Отже, 3% річних входять до складу грошового зобов'язання. 3% річних розраховується по формулі: [проценти] = [сума боргу] х [процентна ставка] / 100 % /365 днів х [кількість днів]. Сума боргу 8850 доларів США, дата початку розрахунку 03.07.2013 року, дата закінчення розрахунку 03.09.2016 року включно 92 днів. Розрахунок трьох відсотків річних складає: 8850x3/100%/365х92= 66,92 доларів США. Сума боргу 7 350 доларів США, дата початку розрахунку 03.09.2014 року, дата закінчення розрахунку 15.09.2016 року включно 62 днів. Розрахунок трьох відсотків річних складає: 7350 х 3/100%/365х743= 448,85 доларів США. Всього за весь час прострочення відповідач винен йому 515,77 доларів США. Позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами просить задовольнити в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 11 924,77 доларів США, що за курсом НБУ на 15.09.2016 року становить 313 889,19 грн.. з яких: сума основного боргу 7 350 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 193 525,5 гривень; відсотки за користування позикою 4059 доларів США, що за курсом НБУ на 15.09.2016 року становить 106 783,47 грн.; трьох відсотків річних 515,77 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ становить 13 580,22 грн. та понесені ним судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав повністю, пояснивши, що дійсно позичав зазначені, в розписці, кошти відповідачеві, які останній частково повернув йому, але інші кошти не повертає, не дивлячись на його неодноразові звернення до нього. Можливо розписка написана не зовсім у тій формі, як передбачає закон, але вона написана добровільно без будь якого примусу і це не заперечує відповідач. Просить позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що вказані в розписці кошти він дійсно отримував, але це були кошти не позивача, а підприємства, де той працював. В подальшому він зазначені кошти повернув позивачеві, як у грошовому еквіваленті, так і зерном на придбання якого і були виділені кошти, які йому передав позивач. На ряду з ним, аналогічні кошти передавались і іншим особам. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача, який позовні вимоги не визнав та його представника, дослідивши матеріали справи ( а.с. 10), суд вважає достатніми докази позивача про те, що відповідач заборгував позивачеві 7350 доларів США, або 193525,5 гривень по офіційному курсу гривні до іноземних валют на час звернення позивача до суду зі збільшеними позовними вимогами і приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1, 2 п. 1ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Розписка, підписана відповідачем, є документом, що стверджує укладення договору. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 1046 4.2 ЦК України передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 р. № 6-63цс 13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тобто, наявний оригінал розписки підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Статтею 1049 ч.1 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачено договором. Стаття 1049 ч.3 ЦК України передбачає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалися, на його банківський рахунок. У постанові Верховного суду України від 27.01.2016 у справі №6-771цс 15 Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Офіційний курс іноземних валют встановлених НБУ станом на 15 вересня 2016 року (день звернення до суду зі збільшеними позовними вимогами) складає 26 грн.33 коп за 1 долар США. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що зазначені в розписці кошти належали не позивачеві, а підприємству, де останній працював, так як цьому не надано будь яких доказів. Також не приймаються до уваги пояснення відповідача про те, що він повернув всі кошти, які вказані в розписці, так як не надано цьому доказів і розцінює ці пояснення, як намагання уникнути повернення боргу. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що позовні вимоги в частині стягнення 2% за користування позикою щомісячно до дня повернення позики, не підлягають задоволенню, так як в розписці не зазначено конкретно, що малось на увазі в тексті «8850 S+2%», а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Понесені позивачем витрати по справі підлягають стягненню з відповідача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial