Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 14.11.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №1514 з додатками на придбання трактору Белорус 82.1. Перед іукладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити авансовий платіж за трактор в сумі 138000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу, і на протязі трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, в той же день було сплачено рахунок на суму 138000 грн.. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір з додатками до нього стало зрозуміло, що його обдурили , за такою ціною трактора немає, трактор так і не прибув. Представник відповідача не роз'яснила йому призначення платежу, в розмірів 47500,00 грн. який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Позивачу на протязі обіцяних трьох днів предмет лізингу так і не був переданий. Тому він неодноразово телефонував до компанії, але вирішити питання так і не вдалося. . Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням його прав як споживача. В звязку з цим позивач змушений звернутися з позовом до суду про визнання договору фінансового лізингу №1514 з додатками від 14.11.2016 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», недійсним, а також стягнути з відповідача 138000 гривень безпідставно набутих коштів Позивач та його представник в судовому засіданні, позов підтримали, посилаючись на доводи викладенні в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих для суду причин про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.11.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №1514 з додатками на придбання трактору Белорус 82.1, перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити авансовий платіж за трактор в сумі 138000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу, і на протязі трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Однак, представник позивача не роз'яснила йому призначення платежу, частина з якого виявилася комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Позивачу на протязі обіцяних трьох днів предмет лізингу так і не був перееданий. Крім того позивач вияснив, що він сплатив 138000 грн., за договором : з яких 47500,грн.- комісія за організацію угоди- яка повернення не підлягає, 90500 грн.- авансові внески з яких утримується 40% , 54300 грн. підлягає поверненню. Відповідач утримує в якості штрафу 83700 грн.. але на момент подачі позову відповідач не повернув , навіть належні позивачу 54300 грн, з чого випливає, що відповідач фактично в якості штрафу утримує 138000 грн. Відповідно до п.1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. За умовами поставки та прийому-передачі предмета лізингу (п.4.1 спірного договору) лізингодавець зобов'язаний передати у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30-ти робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди, авансового платежу. Відповідно до копії наданої позивачем квитанції [PERSON], позивач сплатив 14.11.2016 року відповідачу 138000 гривень (призначення платежу - авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №1514 від 14.11.2016 року, однак ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не виконала зобов'язання з передачі у користування предмету лізингу лізингоодержувачу, хоча останній сплатив авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу. Відповідно до Додатку 1 до договору фінансового лізингу №1514 від 14.11.2016 року встановлено графік сплати авансового платежу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які визначені у частині третій статті 18 цього Закону. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Так у договорі (п.12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Вказана умова договору суперечить п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Згідно з п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою відповідно до п.11-1ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ч. 2ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу, який укладеним між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Оскільки спірний договір лізингу нотаріально посвідчено не було, він має бути визнаний недійсним і з цієї підстави. Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції. Встановлено, що договір фінансового лізингу від 14.11.2016 року, укладений між позивачем та ТОВ „Лізингова компанія „[PERSON], нотаріально посвідчено не було, а тому є недійсним (нікчемним). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, сплачені позивачем на рахунок ТОВ „Лізингова компанія „[PERSON] грошові кошти у розмірі 138000 грн. підлягають стягненню з відповідача . Крім того судовий збір помилково сплачений позивачем при подачі позову підлягає поверненню оскільки відповідно до п.7 постанови пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року № 10» Про застосування судами законодавства про судові витрати» при подачі позову про захист прав споживача слід керуватись ч. 3 ст. 22 Закону України « Про захист прав споживачів» , а саме : «. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав» .Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь держави також підлягає стягненню сума судового збору в сумі 1380,00 грн. гривень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що позивач довів суду те, що діями відповідача йому були заподіяні матеріальні збитки, які підлягають стягненню. Вказані правовідносини регулюються ст.203,215,216,227,509,627,628,799,806 ЦК України, ст.ст.4,34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1,16 «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 15,16,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів.

Outcome: approved