Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 127135 грн. 68 коп. за період з 14 червня 2018 року по 11 лютого 2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з працював радником директора апарату управління у відповідача. У зв'язку з невиплатою заробітної плати 13 червня 2018 року його було звільнено із займаної посади. Вказує, що у день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку. В подальшому він звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 його позовні вимоги були задоволені частково, а саме стягнуто 29889 грн. 51 коп. заборгованості по заробітній платі, 35189 грн. 34 коп. вихідної допомоги, 3524 грн. судового збору. Вказане рішення було виконане у рамках виконавчого провадження № 58025084, у результаті виконання якого 11 лютого 2019 року державним виконавцем була винесена відповідна постанова. Зазначає, що вказаним рішенням суду встановлено, що його середньоденний заробіток складав 756 грн. 76 коп. Також повідомляє, що затримка розрахунків при звільненні почалася з 14 червня 2018 року по 11 лютого 2019 року, а саме по день винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження. З огляду на вказане просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період з 14 червня 2018 року по 11 лютого 2019 року у розмірі 127135 грн. 68 коп. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 березня 2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 03 квітня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той частково визнав позовні вимоги, зазначив, що днем виконання рішення суду у справі № 462/5557/18 є 22 січня 2019 року, оскільки у цей день ним було здійснено оплату за вказаним рішенням, що підтверджується платіжним дорученням. Тому затримка розрахунків при звільненні складає 153 робочих дні. Додатково вказує, що середньоденний заробіток позивача складає 493 грн. 87 коп. без урахування податків та зборів. Повідомляє, що у вищевказаному рішенні суду було допущена помилка у визначенні середньоденного заробітку. З огляду на вказане просить суд позов задовольнити частково та стягнути 70004 грн. 83 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунків (а.с. 20-21). 08 квітня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій той зазначив, що вважає відзив позивача необґрунтованим. Мотивує свою відповідь тим, що середньоденний заробіток у розмірі 756 грн. 76 коп. був встановлений рішенням суду у справі № 462/5557/18, яке не було оскаржене та набрало законної сили. Зазначає, що додане до відзиву платіжне доручення не встановлює, що рішення суду було виконано та не дає можливості ідентифікувати його як отримувача грошових коштів. З огляду на вказане підтримує свої позовні вимоги (а.с. 31-32). У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Копією трудової книжки позивача стверджується, що він з 19 квітня 2016 року по 13 червня 2018 року працював у відповідача на посаді радника директора заводу апарату правління, був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 7). На підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2018 року запис № 22 про звільнення позивача з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України у трудовій книжці був змінений. Записом № 23 стверджується, що позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. а.с. 7, 8-11). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто 29889 грн. 51 коп. заборгованості по заробітній платі, 35189 грн. 34 коп. вихідної допомоги, 3524 грн. судового збору (а.с. 8-11). Як зазначає позивач у відповіді на відзив, 22 лютого 2019 року він отримав грошові кошти за рішенням суду від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 внаслідок примусового стягнення з відповідача виконавчою службою грошових коштів у виконавчому провадженні № 58025084 (а.с. 31-32). Постановою про закінчення виконавчого провадження № 58025084 від 11 лютого 2019 року стверджується, що згідно розпорядженням № 58025084 від 04 лютого 2019 року та 25 січня 2019 року боржник виконав виконавчий лист № 462/5557/18 у повному обсязі (а.с. 13). Платіжним дорученням № 566 від 22 січня 2019 року стверджується, що відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 199337 грн. 91 коп. по виконавчих провадженнях № № 58093402, 58093261, 58025662, 58025084 (а.с. 25). Враховуючи наведене судом встановлено, що відповідач здійснив виконання рішення суду від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 22 січня 2019 року. Відповідно до ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз'яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999року №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 756 грн. 76 коп. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вказане, суд не приймає посилання відповідача на те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 493 грн. 87 коп. без урахування податків та зборів, оскільки рішення суду, яким встановлено розмір середньоденного заробітку, набрало законної сили та не було оскаржено у встановленому законом порядку. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві на його користь підлягає стягненню 127135 грн. 68 коп. середнього заробітку за час прострочення здійснення розрахунків при звільненні. Вказана вище сума була розрахована за формулою: 756 грн. 76 коп. (середньоденний заробіток позивача) * 168 (кількість робочих днів за період з 14 червня 2018 року по 11 лютого 2019 року). Однак, як раніше встановлено судом, відповідач виконав рішення суду від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 22 січня 2019 року. Відповідно до зазначеного, розрахунок позивача не може бути прийнятий судом як такий, що здійснений на підставі наявних доказів. Суд критично ставиться до покликань позивача про те, що днем фактичного розрахунку є день, коли він фактично отримав грошові кошти 11 лютого 2019 року, а саме у день винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки позивачем не було надано суду доказів отримання грошових коштів саме у цей день. Окрім цього суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Враховуючи наведене, позивачем не подано жодного доказу на спростування того, що відповідачем виконання судового рішення було здійснено саме 22 січня 2019 року. Суд на підставі наявних у справі доказів не може встановити, коли саме державному виконавцю стало відомо про виконання судового рішення і чи могло це бути відомо у день здійснення виконання рішення суду відповідачем. З огляду на вказане суд приймає покликання відповідача про те, що затримка здійснення розрахунків по заробітній платі з позивачем складає 153 робочих дні. Вказана обставина підтверджується наявними у справі доказами, зокрема виробничим табелем-календарем на 2018 рік, довідкою № 115 від 26 березня 2019 року (а.с. а.с. 14, 22). Таким чином для розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи наведене, розрахунок здійснюється за формулою: 756 грн. 76 коп. (середньоденна заробітна плата) * 153 (робочі дні за період з 14 червня 2018 року по 22 січня 2019 року) = 115784 грн. 28 коп. (середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14 червня 2018 року до 22 січня 2019 року). Відтак, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунків частково знайшла своє підтвердження, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 115784 грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за період з 14 червня 2018 року до 22 січня 2019 року. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, згідно76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позов слід задовільнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача 115784 грн. 28 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за період з 14 червня 2018 року по 22 січня 2019 року. Крім вказаного, відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави слід стягнути з відповідача відповідний розмір судового збору.

Outcome: partial