Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу за договорами позики: від 13.09.2011 року в сумі 2000 грн.; від 14.09.2011 року в сумі 1000 грн. Позов мотивує тим, що 13.09.2011 року він уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти в сумі 2000 грн. з умовою їх повернення до 13.10.2011 року. 14.09.2011 р. уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти в сумі 1000 грн. з умовою їх повернення до 14.01.2012 року. В підтвердження укладання договорів відповідач видав позивачеві дві відповідних розписки із зазначенням суми та дати повернення боргу. По закінченні вищевказаних термінів, відповідач борг добровільно не повернув. До початку розгляду справи по суті позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, де, посилаючись на ст. 625 ЦК України просить стягнути на його користь три проценти річних від прострочених сум боргу, а саме 90,00 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути на його користь борг в загальній сумі 3090,00 грн. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, де зазначив, що позовні вимоги підтримує, в разі повторної неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася. Згідно адресної довідки Олександрійського МВ УДМС, відповідач зареєстрованний в [ADDRESS]. Поштове повідомлення про вручення відповідачу судових повісток, позовної заяви та доданих до неї документів повернулися з поштовою відміткою, що відповідачка за зареєстрованою адресою не проживає. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час, дату, місце судового розгляду справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224 - 226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені законом. У разі якщо в договорі не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали договори позики, а саме: 13.09.2011 року він уклав з відповідачем договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти в сумі 2000 грн. з умовою їх повернення до 13.10.2011 року. 14.09.2011 р. уклав з відповідачкою договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти в сумі 1000 грн. з умовою їх повернення до 14.01.2012 року. Тобто позивач свої зобов'язання виконав повністю та передав відповідачу вищевказану суму грошей, що підтверджується письмовими розписками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В постанові № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З розписок, які надані до суду вбачається, що позивач свої зобов'язання виконав повністю та передав відповідачу вищевказані суми грошей, що підтверджується письмовою формою розписок, які підписані відповідачем, але в строк, який там зазначено, відповідач гроші не повернув. Таким чином, з врахуванням того, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений в письмовій формі, на підтвердження чого до суду надано розписки, відповідно до яких відповідач взяв в борг у [PERSON] гроші: 13.09.2011 року в сумі 2000 грн. з умовою їх повернення до 13.10.2011 року. 14.09.2011 року в сумі 1000 грн. з умовою їх повернути до 14.01.2012 року, але не виконав належним чином своїх зобов'язань щодо повернення отриманої ним суми позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Як підтверджено матеріалами справи, позивачем вчинено всі дії, передбачені законом та умовами договору позики, а оскільки відповідач умов договору не виконав, то позивач має право вимагати виконання зобов'язання від боржника, відповідно до зазначеного договору та чинного законодавства. Сума в розмірі 90,00 грн., нарахованих позивачем 3% річних, нарахована вірно. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, оскільки позовні вимоги позивача задоволені, то з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути сплачені ним судові витрати.

Outcome: approved