Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 15000 грн. 00 коп. за період з 01.11.2016 по 24.05.2017, мотивуючи тим, що він працював у відповідача з 01.04.2014 і при звільненні 24.05.2017 з ним не розрахувалися. На запит його адвоката відповідач не надав довідку про точний розмір заборгованості по заробітній платі, в зв`язку з чим, він просив витребувати зазначену довідку у відповідача. Заборгованість йому повністю не виплачено до даного часу. В судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. Свої позовні вимоги підтримав. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся, відповідно до вимог ст. 128-130 ЦПК України, про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відзив на позов до суду не подано. Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Позивач працював у відповідача з 01.04.2014 і був звільнений 24.05.2017 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.5). З листа ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» №135 від 22.07.2019 вбачається, що борг підприємства перед позивачем на даний час становить 13 403 грн. 18 коп.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В інших рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто, має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Таким чином, оскільки з позивачем в день звільнення не було проведено розрахунку, заборгованість по заробітній платі в сумі 13403 грн. 18 коп. не погашено до даного часу, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості на користь позивача. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі в сумі 768 грн. 40 коп. в доход держави.

Outcome: partial