Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником зазначеної нерухомості, крім нього, в даній квартирі зареєстрована відповідачка, з якою згідно рішення Залізниного районного суду м.Львова від 15.01.2019 року розірвано шлюб. Вказує, що відповідачка більше двох років у вказаній квартирі не проживає. Таким чином така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Такий позов просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, не повідомивши причин, хоча повістка була направлена своєчасно на останню відому судові адресу. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи встановлено, згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.12.2019 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] . Згідно рішення Залізниного районного суду м.Львоав від 15.01.2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з актів ОСББ «Сокіл-222» від 10.07.2018 року, від 24.10.2018 року, від 20.02.2019 року, від 09.10.2019 року за адресою: [ADDRESS] квартирі [NUMBER] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до вказаних актів не проживає у вказаній квартирі більше одного року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним йому майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог. А тому, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Враховуючи викладене та

Outcome: approved