Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 вересня 2010 року між ним та відповідачем Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №466. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Причиною припинення шлюбних відносин є те, що між ним та відповідачем часто виникали сварки та непорозуміння. З червня 2014 року він та відповідач проживають окремо, шлюбні стосунки між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Примирення між ним та відповідачем неможливе, оскільки кожен з них має свою сім'ю та живе своїми інтересами. У зв'язку з цим позивач просить розірвати укладений між ним та [PERSON] шлюб. Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач у позовній заяві просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач надала суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову і просить суд розгляднути справу за її відсутності. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 25 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 466, відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом №1 Балашихського управління ЗАГС 11.03.2015 року (а.с.5). Спір щодо визначення місця проживання дитини відсутній. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є погіршення взаємовідносин між сторонами, виникнення між ними сварок та непорозумінь. З червня 2014 року позивач та відповідач разом не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Кожен з них має окрему сім'ю, живе своїм життям. У зв'язку з цим подальше збереження шлюбу неможливе, на примирення позивач не згоден. Згідно з ч.2 ст..112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, не згоден на примирення, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Суд вирішуючи справу про розірвання шлюбу перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка та припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спір щодо спільного майна подружжя в рамках цієї справи заявлений не був. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Однак оскільки саме позивач просив після розірвання шлюбу визначити прізвище відповідача, дана позовна вимога задоволенню не підлягає, так як позивач за своїм процесуальним статусом не може заявляти позовні вимоги до відповідача в її ж інтересах. За таких обставин в частині визначення прізвища відповідача після розірвання шлюбу позовна вимога задоволенню не підлягає Відповідно до ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак у позовній заяві позивач просив покласти судові витрати на нього.. На підставі ст.24, 104, 105, 110, 112- 114 ,115 СК України,

Outcome: approved