Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 50000,00 грн. та 2000,00 доларів США. В обґрунтування позову зазначає, що згідно розписки від 04.12.2017 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000,00 грн., а також згідно розписки від 24.12.2017 року 2000,00 доларів США. На усні звернення щодо повернення боргу відповідач не реагує та ухиляється від повернення коштів. Ухвалою від 20.04.2019 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. Представник позивача надав заяву, у якій просив задовольнити вимоги у повному обсязі. Представник відповідача надала до суду письмові пояснення, згідно яких просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно розписки від 04.12.2017 року [PERSON] отримав у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000,00 грн., а також згідно розписки від 24.12.2017 року [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у року 2000,00 доларів США. 28.01.2019 року представником [PERSON] адвокатом Тихошею Д.С. на адресу відповідача направлено вимогу про повернення грошових коштів за розпискою від 04.12.2017 року та від 24.12.2017 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із положеннями статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд вважає, що належними та допустимими доказами доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за розпискою від 04.12.2017 року та від 24.12.2017 року, оригінал якої долучено представником позивача до матеріалів справи. та не повернув запозичені кошти за вимогою від 28.01.2019 року. Суд не приймає доводи представника відповідача, на яких ґрунтуються її заперечення, з огляду на наступне. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В судовому засіданні встановлено, що укладений між сторонами договір позики у виді розписки від 04.12.2017 року та від 24.12.2017 року відповідачем не оскаржено, на час розгляду справи договір є чинним. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 1040,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved