Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаїва із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні та розпорядження будинком шляхом виселення без надання іншого приміщення і зняття з реєстраційного обліку. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом повторно через оголошення у газеті «Ріднє Прибужжя». Ухвалою суду справа розглянута у відсутність відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України, оскільки в справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01 липня 2015 року позивачка придбала 5/6 часток в праві власності на житловий будинок №71 зі всіма прилеглими до нього надвірними будівлями та спорудами по вул.Зарічна в м.Миколаєві. 19 липня 2015 року між позивачкою та [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання догляду за участю подружжя, відповідно до якого останні передали у власність позивачу належну їм на праві спільної сумісної власності 1/6 частку зазначеного житлового будинку з 1/6 частки земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, а позивачка зобовязалася забезпечувати кожного утриманням довічно, а у разі втрати здоровя також довічно доглядом. 07 квітня 2016 року [PERSON] померла. Відповідно до повідомлення Центрального РВ ММУЮ від 1.4.2015 року, Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області було зареєстровано три факти звернення [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] Згідно клопотання МОПЛ №1 від 06.10.2015 р., остання просила Центральний РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області допомогти доставити в МОПЛ №2 хворого [PERSON], який проживає [INFO], який виписаний близько двох тижнів назад з протитуберкульозного відділення МОПЛ №2 в с.Сапетня. Після виписки хворий знову пє, погрожує вбити бабусю, вбиває тварин. Положеннями ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. За такого, суд вважає встановленим, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку як член сімї власника житла. За такого, він не набув самостійного сервітутного права користування спірним будинком, який належить іншій особі, незважаючи на зміну власника, а тому має статус тимчасового мешканця. Будь-яких доказів про те, що між [PERSON], як наймодавцем, та [PERSON] та [PERSON], як наймачами, було укладено договір найму на невизначений строк, як того вимагають положення ст. ст. 810, 811 ЦК України, матеріали справи не містять. Таким чином, відповідач, як тимчасовий мешканець житлового приміщення, яке належить позивачу, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, відповідно до ст. 98 ЖК України. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції»закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У випадку порушення його прав, не пов'язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. В разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. Отже, зі змісту наведених норм законів, випливає, що позивачка , яка в установленому законом порядку набула право власності на спірний житловий будинок, має право вимагати усунення перешкод та виселення з цього приміщення тимчасових мешканців, в якості яких і проживає в спірному будинку відповідач і порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, отже позов підлягає задоволенню. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved