Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договром № б/н від 11.07.2016 року у розмірі 31 707,25 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 25326,25 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3427,84 грн., заборгованості за пенею та комісією - 663,05 грн., штрафу в сумі 2290,11 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору - 1600,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) № б/н від 11.07.2016 року відповідно до умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 27179,41 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинно було здійснюватись починаючи із «1» по «25» число кожного місяця. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком кредитний, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов та Правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта та третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якій іншій заборгованості, яка виникла у Клієнта, зважаючи на невиконані зобов'язання перед Банком. Відповідач своєчасно позивачу грошові кошти не повернула, відсотки за користування кредитом не сплатила, внаслідок чого станом на 16.05.2017 р. утворилась вказана заборгованість. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, це змушує позивача звернутися з даним позов до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до судового засідання. Відповідачам був встановлений строк для подання заперечення або пояснення щодо позову. У своєму запереченні проти позову представник відповідача [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні даного позову, та зазначив, що наданий банком розрахунок заборгованості станом на 16.05.2017 р. є невірним, оскільки відповідач за період з 23.08.2016 р. по 25.09.2017 р. здійснювала погашення заборгованості, які Банком не були враховані. Зокрема, відповідачем було сплачено За наданим представником відповідача розразунком погашення боргу, сплачена відповідачем сума становить 15020,00 грн., а не як зазначено позивачем - 8150,00 грн. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 11.07.2016 р., позичальник сплачує банку щомісячно платіж в сумі 1066,33 грн. до дати кінцевого погашення заборгованості 31.07.2019 р. Передчасним і необгрунтованим вважає вимогу позивача про дострокове погашення заборгованості за кредитом та процентів, оскільки позичальник продовжує сплачувати вищевказану заборгованість за кредитом. Вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимога банку щодо стягненя пені та комісії а також штрафу, оскільки Умовами та Правилами банку передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, у той самий час передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків сплати платежів по будь-яких із грошових зобов'язань, передбачених договором. Однак, штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчать про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції україни щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. З огляду на означене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с.51,52). Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У своїй відповіді на заперечення представник позивача Гаренко Н.В. просила суд задовольнити позовні вимоги, надав виписку по рахунку, та вказала, що згідно виписки по рахунку відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалась кредитними коштами. Умови договору відповідачу зрозумілі. Згідно п. 2.1.1.4.6 договору банк має право у разі порушення клієнтом зобов'язань з погашення заборгованості перед банком протягом 90 днів з моменту виникнення таких порушень - змінити умови кредиту, встановивши термін повернення кредиту з 91 дня з моменту порушення зобов'язань клієнта з погашення кредиту і вимагати від клієнта повернення кредиту, сплати винагород, комісії та відсотків за його використання, виконання інших зобов'язань за кредитом в повному обсязі. При цьому, згідно ст.ст. 212,611, 651 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не настав, вважається, що термін наступив в 91-й день з моменту настання порушення зобов'язань клієнта з погашення заборгованості по кредиту. На цю дату клієнт зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його використання, в повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором. Вважає заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені і штрафу, яке не грунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. (а.с.81-87,93-96). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.09.2018 року прийнято заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про збільшення позовних вимог, подану 01 серпня 2018 року. (а.с. 1140 Звертаючись із заявою про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути із відповідача на його користь заборгованість за кредитним договром № б/н від 11.07.2016 року станом на 04.07.2018 р. у розмірі 46 410,00 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 25 326,25 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9663,14 грн., заборгованості за пенею та комісією - 99360,50 грн., штрафу в сумі 1490,11 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору - 1762,00 грн. (а.с.101-103). У своєму відзиві на уточнену позовну заяву представник відповідача [PERSON] не визнав збільшені банком позовні вимоги та заперечив проти стягнення основної суми боргу, оскільки банком надано виписку, відповідно до якої з 23.08.2016 р. по 27.11.2017 р. відповідач здійснила погашення суми боргу у розмірі 13620,00 грн., проте 11.07.2017 р. відповідачем було сплачено окремими платежами 600,00 грн. та 800,00 грн., а всього 1400,00 грн., яка була зарахована Банком на погашення судового збору та частково штрафу. Таким чином, при сумі кредиту 25326,25 грн. відповідач вже погасила15020,00 грн. (13620,00 грн. та 1400,00 грн.), залишок несплачених коштів становить 10306,25 грн. Просив відмовити в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача пені в сумі 9930,50 грн., та штрафу в сумі 1490,11 грн, оскільки штраф і пеня є є одним видом цивільно-правововї відповідальності. Зазначає, що за шість місяців 2018 року сукупний дохід відповідача становив 10159,00 грн., а прожитковий мінімуму у відповідності до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року становив 1762,00 грн., з 1 липня - 1841,00 грн., з 01 грудня - 1921,00 грн. Оскільки, середній дохід відповідача за місяць є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум, заявлена позивачем до стягнення сума відсотів, пені, комісії та штрафів є неспіврозмірними з доходами відповідача, які є меншими ніж встановлений законом прожитковий мінімум, тому просить суд зменшити до нуля суму відсотків та неустойки. Крім того, просить суд відмовити у стягненні з відповідача 1762,00 грн. сплаченого позивачем судового збору, оскільки відповідач є малозабезпеченою особою, а сума судового збору у розмірі 1762,00 грн. перевищує 5% розміру її річного доходу. У своїй відповіді на відзиві представник позивача Гаренко Н.В. просив суд задовольнити позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог оскільки відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, станом на 04.07.2018 р. заборгованість відповідача за договором складає 46 410,00 грн. Додатково зазначив, що сплачені відповідачем грошові кошти в сумі 600,00 грн. та 800,00 грн. були сплачені на два різні рахунки та відповідно і зараховані. Вказує, що пеня і штраф не є окремими видами відповідальності, а є різними штрафними санкціями. Пеня за неналежне виконання зобов'язання за договором в частині погашщееня сум кредиту та відсотків кредиту підлягає стягненню з відповідача. Відповідач здійснювала погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язання за кредитним договором. Відповідач не надала суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року було закінчено підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги, викладені в заяві про збільшення позовних вимог. Додатково зазначив, що сплачені відповідачем платежі в сумі 600,00 грн. та 800,00 грн. були зараховані позивачем на два рахунки, а саме в рахунок оплати судового збору та штрафу. Однак відповідно до Умов та правил, потрібно було зарахувати ці кошти в рахунок погашення штрафу відповідно до п. 2.2 генеральної угоди. Крім того, пояснив, що згідно виписки по рахунку, сплачені відповідачем кошти у загальній сумі 14 182,70 грн. були зараховані на погашення штрафу. При цьому, відповідно до умов кредитного договру укладеного між сторонами першочергове списання коштів повинно було здійснюватись на погашення штрафу в сумі 2 290,11 грн., а в подальшому на погашення заборгованості по кредиту та відсотків за його користування. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог не визнали з підстав, якими обгрунтовували свій відзив проти позову та заперечення на відповідь на відзив. З огляду на означене просили відмовити у задоволенні позову, оскільки вважали, що заборгованість відповідача перед позивачем погашена у повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи,оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.05.2011 р. [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою вона висловила бажання оформити на своє ім'я платіжну картку кредитка «Універсальна». (а.с.5). Договір складається із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 7-30). Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписавши анкету-заяву від 04.05.2011 року, відповідач підтвердила, що ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як убачається з матеріалів справи відповідач погодилась з тим, що її письмова заява від 04.05.2011 року, разом із Умовами і Правилами про надання банківських послуг, а також Тарифами, складає договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис. Оскільки відповідач не заперечує укладення з позивачем кредитного договору, отримання грошових коштів та не стверджує, що не була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, які були додані позивачем до позовної заяви, суд приходить до висновку про укладення договору між сторонами та отримання відповідачем кредитних коштів. 11.07.2016 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № SAMDN50000044564632 від 04.05.2011 р. та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до умов якої, відповідач отримала кредит у розмірі 27179,42 грн. на строк 36 місяців з 11.07.2016 р. по 31.07.2019 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжку карту на споживчі цілі у сумі 27179,42 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів у розмірі 2% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с.6). Заборгованість по кредитному договору з дати підписання Генеральної угоди складала 28956,42 грн. (п.1.2 Генеральної угоди). Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку, починаючи з «1» по «25» числа кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1066,33 грн. для погашення заборгованості по кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, та інших затрат у відповідності до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості не повинна бути пізніше 31.07.2019 р. Відповідачем підтверджено факт підписання нею 11.07.2016 р. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, що свідчить про укладення генеральної угоди про реструктуризацію боргу між сторонами та отримання відповідачем кредитних коштів для цілей, визначених в цій генеральній угоді. За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, пред'являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач повинен надати докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 16.05.2017 р., доданого до первісної позовної заяви, убачається, що заборгована відповідачем сума складає 31707,25 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 25326,25 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 3427,84 грн., заборгованості за комісією - 663,05 грн., штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди 2290,11 грн. (а.с. 4). Згідно розрахунку заборгованості станом на 04.07.2018 р., доданого до заяви про збільшення позовних вимог, заборгованість відповідача складає 46 410,00 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 25 326,25 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 9663,14 грн., заборгованості за пенею та комісією - 9930,50 грн., штраф відповідно до Генеральної угоди - 1490,11 грн. (а.с. 104). З наданої позивачем виписки по картковому рахунку [PERSON] за період з 01.07.2016 р. по 30.06.2018 р. внесені відповідачем періодичні платежі за цей період були зараховані позивачем в рахунок оплати штрафу за прострочення кредиту. Розмір зарахованих позивачем коштів на оплату штрафів становить 14182,70 грн. (1013,05 грн. х 14 разів) (а.с. 88). Згідно п. 9 Розділу ІІ «Умови щодо реструктуризації, які мають бути передбачені договором» Положення про порядок проведення реструктуризації кредитної заборгованості фізичних осіб (крім фізичних осіб - підприємців) за кредитними договорами, виконання зобов'язань за якими забезпечене іпотекою, перед банками, процедура ліквідації яких здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2018 р. № 372, на період реструктуризації встановлюється така черговість погашення кредитної заборгованості, якщо інше не встановлено законом: 1) проценти за користування кредитними коштами, нараховані відповідно до умов реструктуризації; 2) комісійні винагороди, нараховані відповідно до умов реструктуризації; 3) заборгованість за основним боргом; 4) прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 5) прострочена заборгованість за комісійними винагородами; 6) інші платежі, передбачені кредитним договором, в черговості, встановленій кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, внесені відповідачем платежі у розмірі 14182,70 грн. за період з 01.07.2016 р. по 30.06.2018 р. в порушення «Умов щодо реструктуризації, які мають бути передбачені договором» Положення про порядок проведення реструктуризації кредитної заборгованості фізичних осіб (крім фізичних осіб - підприємців) за кредитними договорами, були зараховані банком в рахунок сплати штрафу за прострочення кредиту, оскільки підлягають до зарахування в рахунок погашення заборгованості за основним боргом. Під час судового розгляду представник позивача не зміг пояснити на підставі яких умов укладеного між сторонами договру та генеральної угоди про реструктуризацію боргу, Банком здійснювалось чотирнадцять разів списання штрафу у розмірі 1013,05 грн. за вказаний період. Враховуючи, що сума заборгованості по тілу кредиту, виходячи з розрахунку Банку складає 25326,25 грн. При цьому судом встановлено, що 14 182,70 грн. сплачених відповідачем за період з 01.07.2016 р. по 30.06.2018 р. були зараховані банком в рахунок сплати штрафу за прострочення кредиту, без наявних на те правових підстав виходячи із умов укладеної між сторонами генеральної угоди, то суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11143,55 грн. (25326,25-14182,70) грн. заборгованості по кредиту. Крім того, відповідачем було сплачено 11.07.2017 року 600,00 грн та 800,00 грн., які були зараховані Банком в погашення сплати судового збору та штрафу на виконання вимог п.п. 2.2. генеальної угоди. Дана обставина визнається сторонами, а тому у розумінні ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню, оскільки у суду не виникає обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Разом з тим, відповідно до п.1.3.3 Генеральної угоди в день наступний за днем повернення кредиту (2-й_ день) позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2290,11 грн. по кредитному договору. Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушеенні позичальником строків погашення кредиту, вказаних в генеральній угоді, Умовах та правилах більше ніж на 31 день, по зобов'язаннях, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредита вважається 32-й день з момента виникнення порушення заборгованість по кредитук, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2290,11 грн. Таким чином, грошові кошти в сумі 1400,00 грн. (600,00 грн. + 800,00 грн.) сплачені відповідачем в рахунок погашення штрафу були помилково зараховані позивачем в рахунок погашення штрафу та судового збору. А тому, розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до п.п. 2.2 Генеральної угоди складає 890,11 грн. ( 2290,11-600,00-800,00) Згідно із п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Судом встановлено, що з моменту укладення Генеральної угоди банк не змінював розмір процентної ставки. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 04.07.2018 р. убачається, зокрема, що процентна ставка (поточна та прострочена) становить 24%, з 11.07.2016 р. по 04.07.2018 р. ставка процентів не змінювалась, заборгована відповідачем сума по процентам за користування кредитом становить 9663,14 грн., з них 343,93 грн. - залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість, 9319,21 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість. З огляду на означене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами у розмірі 9663,14 грн. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача заборгованості за пенею та комісією, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Отже, законодавець у ст. 549 ЦК України визначив два види юридичної відповідальності: штраф або пеня. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, умовами договору передбачено застосування штрафу, який складається із фіксованої частини та процентної складової. Враховуючи викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. А відтак, вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в сумі 9930,50 грн. задоволенню не підлягають. Вказана позиція також взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. З огляду на означене, оскільки [PERSON] порушила зобов'язання встановлені кредитним договром та генеральною угодою про реструктуризацію боргу, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 11 143,55 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 9663,14 грн. та штрафу - 890,11 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн., сплачені позивачем відповідно до платіжного доручення № BO900B1KJV від 10.07.2018 р. Враховуючи викладене та

Outcome: partial