Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] «про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням» в якому посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову зазначає, що про те, що [PERSON] є його колишньою дружиною, яка з жовтня 2016 року перестала мешкати в квартирі [ADDRESS], ніяких її особистих речей, документів, предметів побуту в будинку не залишилося, комунальні платежі за квартиру вона також не сплачує. [PERSON] перешкоджає позивачу у користуванні та розпоряджанні його майном на власний розсуд. У судове засідання позивач не з'явився, однак його представник надав до суду письмову заяву з проханням справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності на вказану квартиру проведена 16.05.2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно довідки виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур № 7068 від 21.05.2018 року у квартирі № 34, що розташована в будинку [ADDRESS] зареєстрована відповідачка [PERSON], яка приходиться позивачу дружиною. Відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Відповідно до п. 39 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачка з жовтня 2016 року не проживає в квартирі позивача, не бере будь-якої участі у сплаті комунальних платежів і позивач не бажає, щоб відповідачка значилася зареєстрованою в його квартирі. Своєю реєстрацією та небажанням знятись з реєстрації відповідачка чинить позивачу, як власнику, перешкоди в користуванні власністю та розпорядженні нею. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач як власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні його права володіння, користування та розпорядження своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до Конституції України та ст. 221 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз'яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016року №207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачкою надано достатньо доказів того, що відповідачка, більше як один рік відсутня за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим приміщенням не було, підстав для збереження за відповідачкою житлового приміщення, передбачених ст. 71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідачки у квартирі позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житлом. Крім того, в силу вимог ст.ст. 15, 141 ЦПК України, із відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved