Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з останнього 22 934 грн. 22 коп. невиплачених відсотків за депозитом, 1 791 грн. 54 коп. нарахованих 20% річних, 268 грн. 3% річних, 771 грн. 68 коп. інфляційної складової, 1 000 грн. послуг адвокати та 35 000 грн. моральної шкоди. Мотивує свої вимоги тим, що між сторонами було укладено депозитний договір, по закінченню строку дії якого він був пролонгований, однак заборгованість по відсоткам всупереч умовам договору виплачена не була. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, свого представника в судове засідання не направив, клопотань щодо перенесення розгляду справи не подавав, що відповідно до положень ст.74 ЦПК України дає підстави суду вважати, що відповідач належно повідомлений. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, а відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. 74 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення відповідно до положень ст. 224-227 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно зі ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або на його першу вимогу частину вкладу, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, судом встановлено, що 22.10.2013 р. між сторонами було укладено договір банківського вкладу №2630/39/136405 із початковою сумою вкладу 178 041 грн. 24 коп. на депозитний рахунок [NUMBER] з виплатою відсотків щомісячно із процентною ставкою 20% річних строком до 22.09.2014 р. (а.с.6-8) 22.09.2014 р. між сторонами була укладена Додаткова угода №1, якою зазначений вище договір був продовжений на новий термін на умовах, що діють на момент продовження. (а. с. 8) За термін дії договору позивачу не було виплачено 22 934 грн. 22 коп. нарахованих відсотків за умовами зазначеного договору та 1791 грн. 54 коп. за умовами договору, продовженого зазначеною вище додатковою угодою. На неодноразові звернення позивача відповіді відповідачем надано не було. (а. с. 9, 18, 19) На час звернення до суду із даним позовом відповідачем не виконано обов`язок щодо повернення суми нарахованих відсотків. Постановою Правління Національного Банку України від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на період дії якої задоволення вимог вкладників не допускається згідно п.1 ч.5 ст.35 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Пунктом 1 частини 6 статті 36 цього ж Закону передбачено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 ст. 35 Закону, не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується фондом. Згідно ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн. В свою чергу, дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом свого порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому ще не повернуті за системою гарантування, виходячи із діючого цивільного законодавства України та умов договорів банківського вкладу. Зазначена правова позиція міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6-13275св14 від 16.07.2014 року. На час ухвалення рішення суду відповідач не скористався своїм правом з`явитися в суд і надати докази на підтвердження або спростування доводів позивача щодо невиплати йому банком або фондом нарахованих відсотків за договором банківського вкладу або ймовірному частковому погашенню заборгованості. Судом також встановлено, що за період з дня звернення позивача з вимогою про видачу грошових коштів з депозитного рахунку до дня запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Міський комерційний банк» у відповідача було достатньо часу для здійснення такої виплати, але відповідач свої зобов`язання не виконав та не надав суду належних доказів повідомлення позивача про причину відмови у подальших виплатах з моменту звернення до нього позивача із відповідними заявами до 21.11.2014 року, коли на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних. За таких обставин, суд застосовує норми ст. ст.1058, 1060 ЦК України, згідно яким з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором банківського вкладу в розмірі 22 934 грн. 22 коп. та 1 791 грн. 54 коп. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідачі, які прострочили виконання грошового зобов'язання, повинні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок суми заборгованості позивачем наданий суду, відповідає вимогам закону та умовам укладеного між сторонами договору. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 268 грн. 82 коп. 3% річних та 771 грн. 68 коп. інфляційної складової. В той же час, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на послуги адвоката, оскільки жодних доказів, які б належним чином обґрунтовували пред'явлені позивачем вимоги, суду надані не були. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач частково довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial