Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З відповідачем [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі, який 14.11.2006 рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області розірвано. На даний час відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично, з 2006 року, в будинку не з`являється та не проживає. Позивач неодноразово звертався до неї з вимогою знятися з реєстрації, так як йому доводиться багато сплачувати за комунальні послуги, а також він не може отримати субсидію, однак вона його прохання ігнорує. Позивач вважає, що відповідач, не проживаючи в будинку, є такою, що втратила право користування ним, внаслідок її відсутності без поважних причин понад рік. В даний час позивач має намір реалізувати своє право власності щодо належного йому будинку, однак наявність реєстрації відповідача перешкоджає цьому. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та зняти її з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не з`явився, в матеріалах справи наявна заява від нього, у якій він просить розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2019 (а.с. 9), позивач [PERSON] успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2019 (а.с. 19-20), за позивачем зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також видано технічний паспорт на дане житло (а.с. 14-18). Відповідно до копії домової книги (а.с. 10-13), відповідач [PERSON] зареєстрована у вищевказаному житловому будинку з 02.04.1997. Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.11.2006 (а.с. 21), шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки голови квартального комітету Тульчинської міської ради від 26.11.2019 (а.с. 22), колишня дружина позивача - [PERSON] з грудня 2006 за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач протягом року в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не проживає. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінила реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що нею тим самим порушено право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги щодо позбавлення відповідача права користування житловим будинком є законними та підлягають задоволенню. Позовна ж вимога щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку з вказаного будинку задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття її з реєстрації при зверненні позивача до відповідних органів у передбаченому законом порядку, а тому додатковому вирішенню не потребує. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial