Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 26.06.2007 року між сторонами укладений договір про надання банківських послуг № б/н, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 4400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном поврнення, що відповідає строку дії картки. Вказаний договір складається із Анкети - Заяви, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Правил користування платіжною карткою та фактично є договором приєднання до умов встановлених банком, згоду на укладення якого відповідач підтвердив своїм підписом у Заяві. Представник позивача до суду не з'явився, але в прохальній частині позовної заяви вказав, в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проводити розгляд справи за його відсутністю та винесення заочного рішення судом. Відповідач до суду не з'явилась, про час та місце була повідомлена належним чином, клопотань про відкладення справи не надходило. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідност. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно достатті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1ст. 611 ЦК України). Також встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений договір про надання банківських послуг без номеру (далі, - Договір), згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 4400,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту. Укладений договір складається із Заяви, Умов і Правил надання банківських послуг (далі, - Умови), Правил користування платіжною карткою та Тарифів, згоду на укладення якого відповідач підтвердив своїм підписом у Заяві. По суті вказаний Договір є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до Заяви та Тарифів позивач надав відповідачу платіжну картку та кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, в обмін на обов'язок відповідача погашати заборгованість за кредитом та відсоткам за його використання (п.2.1.1.5.5. Умов). Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг передбачене право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту у будь-який момент. Згідно зі ст. 549 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, він повинен передати кредиторові неустойку (штраф, пеню). Всупереч умовам спірного кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту належним чином не виконав, в результаті чого станом на 01.04.2018 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 19896,27 грн., яка складається із:- заборгованості за кредитом 3087,94 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом 13235,65 грн.; - заборгованості за пенею та комісією 2149,05 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. штраф (фіксована частина); - 923,63 грн. штраф (процентна складова). Сума заборгованості за Договором підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-9). В судовому засіданні не оспорюється та не спростовується факт укладення між позивачем та відповідачем договору з надання кредитних коштів, їх отримання відповідачем, неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за зобов'язаннями, що виникли у зв'язку з отриманням ним кредитних коштів, тощо. Суд вважає вказані обставини доведеними. Разом з тим, співставляючи розмір фактично отриманих відповідачем коштів з сумами нарахованих на них відсотків та штрафних санкцій, суд доходить до висновку про явно несправедливий характер таких нарахувань, що виник внаслідок зловживання позивачем своїми правами за договором, несправедливими умовами укладеного договору щодо споживача кредитних (фінансових) послуг відповідача, і, отже, про явну завищеність та несправедливість сум таких нарахувань. При цьому суд виходить з наступного: Відповідно до ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Згідно п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є (зокрема) справедливість, добросовісність та розумність. З матеріалів справи вбачається (згідно позову), що заборгованість за кредитом відповідача становить 3087,94 грн.. При цьому, заборгованість за штрафними санкціями (пенею та комісією, нарахованими на суму у 2149,05 грн.), складає 3572,68 грн., що у 1,66 разів більше суми боргу за кредитом, або складає 166% боргу за кредитом. Заборгованість же за відсотками за користування кредитом (нарахованими на суму у 3087,94 грн.), складає 13235,65 грн., що у 4,28 рази більше суми заборгованості та складає 428% суми боргу за кредитом. Таким чином, сума відсотків, пені та комісії, нарахованих на залишок боргу у 3087,94 грн. загалом складає 15384,70 грн., тобто у 4,98% рази більша за суму неповернутого кредиту, що складає 498%. Як видно з позову, строк користування відповідача кредитними коштами становить 10 років 10 місяців. З наведеного випливає, що фактичне середнє здорожчання кредиту за штрафними санкціями (пенею та комісією) становить 14,4% річних (166% / 10 років 10 місяців), а за відсотками 40% річних (428% / 10 років 10 місяців). Порівнюючи вказані цифри з аналогічними за своєю суттю відсотковими та штрафними ставками, прямо зазначеними у законодавстві, суд відзначає, що зазначені розміри фактичного здорожчання є явно завищеними та такими, що на думку суду, суперечать принципам розумності та справедливості. Крім того, такі розміри фактичних витрат боржника у зв'язку з виконанням зобов'язання несуть у собі явний та істотний дисбаланс між його правами та обов'язками, який виник у зв'язку з укладеним ним з позивачем договором, оскільки з обставин справи очевидно, що позивач, скориставшись своїм правом на отримання коштів у фактичній сумі 4400,00 грн, несе згідно цього ж договору тягар обов'язків на суму 19896,27 грн.. Відповідно до ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналогічна правова позиція міститься також, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини, справа № C-186/16 Andriciuc and Others ECLI-EU-C-2017-703, щодо тлумачення статті 3(1) і статті 4(2) 93/13/ЄЕС від 5 квітня 1993 р. про несправедливі умови у споживчих угодах («Договірні умові …. вважаються несправедливими, якщо всупереч вимогам добросовісності, це викликає істотний дисбаланс у правах та обов'язках сторін, що випливають з договору, на шкоду споживача.»). Вказане рішення застосовується судом як джерело права у відповідності з ч.4 ст.10 ЦПК України. Згідно п.п.5 ч.3 ст.18 того ж Закону України, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як наведено вище, сума (зокрема) штрафних санкцій, які у даному випадку суд у своєму тлумаченні ототожнює з поняттям «компенсації», складає 166%. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що виникнення заборгованості відповідача у таких розмірах є непропорційним сумі основного боргу, явно завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості і пов'язане з несправедливими умовами, зазначеними у договорі, укладеному з позивачем, оскільки містить істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду відповідачу. При цьому, суд зазначає, що не спростовує даними ствердженнями положень законодавства щодо диспозитивності та свободи укладання договорів взагалі і діючого договору між позивачем та відповідачем-зокрема. Оскільки в ході виконання такого договору, виник описаний вище суттєвий дисбаланс між правами та обов'язками відповідача, який носить, на переконання суду, явний та очевидний характер, суд доходить до вищевикладеного висновку про порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності у даному випадку. Суд також окремо зазначає, що, хоча самі по собі умови укладання договору лежать у межах, встановлених законом, вони містять у собі можливість зловживання ними з метою необґрунтованого багатократного збільшення боргу, чим недобросовісно і скористався позивач, оскільки, достовірно знаючи про наявність заборгованості відповідача та незначну суму його первинних зобов'язань, впродовж значного строку не звертався до суду з метою штучного збільшення таким чином сум заборгованості позивача, що і потягло за собою виникнення заборгованостей за кредитом та відсотками у вищевказаному розмірі. Суд не спростовує та не заперечує можливості учасників цивільних правовідносин вільно користуватися своїми процесуальними правами та обов'язками, зокрема щодо строку позовної давності, проте за таких обставин доходить до висновку про зловживання процесуальним правом з боку позивача, оскільки очевидно, що умови укладеного з відповідачем договору дають позивачу можливість багаторазового збільшення боргових зобов'язань відповідача шляхом умисного зволікання зі зверненням до суду з позовною заявою. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов'язання. Як видно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, до грошової суми, яку боржник повинен передати кредиторові за порушення зобов'язання, нероздільно включено пеню та комісію. Таким чином, суд доходить до висновку, що вказані суми є видами неустойки в сенсі визначення ч.1 ст.549 ЦК України та згідно умов договору. Згідно ч.5 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру нарахованих відсотків, які підлягають стягненню з відповідача, суд керується тими ж наведеними вище міркуваннями щодо несправедливості їх розміру та невідповідності принципам розумності, пропорційності та справедливості. При цьому, суд доходить до висновку, що даний аспект цивільних відносин не врегульований прямими нормами Цивільного Кодексу України, або іншими актами цивільного законодавства. При цьому, суд приходить до висновку, що для забезпечення імперативних вимог ст.129 Конституції України, дана правова ситуація потребує вирішення у балансі забезпечення справедливості та верховенства права з одного боку та притягнення особи, що порушила умови договору до справедливої, розумної та пропорційної відповідальності з іншого. Згідно ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів (зокрема) відсутності законодавства, що регулює спірні відносини. За таких обставин суд доходить до висновку про необхідність застосування аналогії закону для вирішення даної ситуації згідно вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Аналізуючи норми ЦК України, суд доходить до висновку, що нормою, яка регулює найбільш подібні відносини є ч.5 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тому суд,

Outcome: partial