Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 20 травня 2016 року він набув право власності на вищезазначену квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] Враховуючи той факт, що право власності [PERSON] на зазначене житлове приміщення припинилося, відповідно у відповідачів як членів сім'ї колишнього власника припинилося і право користування цим приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явився. При цьому, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання також не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надали, своїх представників до суду не направили. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності учасників процесу, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, в порядку заочного розгляду. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON], членами сім'ї якого є відповідачі, на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2001 року та Договору купівлі-продажу від 28 січня 2016 року належала квартира [ADDRESS], загальною площею 30,3 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м. 20 травня 2016 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] (продавець), та [PERSON] (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено Договір купівлі продажу, відповідно до умов якого представник продавця передає у власність покупцю нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. В той же час, на теперішній час у вказаній квартирі як члени сім'ї колишнього власника зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], що, на думку позивача, перешкоджає йому у володінні, користуванні та розпорядженні його майном на власний розсуд та порушує його права та законні інтереси як власника зазначеної квартири. У зв'язку з цим позивач і звернувся до суду із даним позовом. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (правова позиція Верховного суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) останнього та членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), якщо ніякої домовленості між ними не було. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а отже у разі припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняється і право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Отже, за наявності нового власника квартири у відповідачів, на думку суду, припинилось право користування на дане приміщення, оскільки права останніх відповідно до вимог ст. 405 ЦК України були похідними від прав попереднього власника, який розпорядився належним йому майном та продав спірну квартиру новому її власнику - [PERSON] Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, одноосібним власником квартири [ADDRESS], є позивач - [PERSON], який у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірної квартири з колишнім власником та/або членами його сім'ї - відповідачами не укладав, право на користування у відповідачів припинилося, а реєстрація останніх у належній позивачу квартирі створює об'єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим слід усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. За такого, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: approved