Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до відповідачів, які діють в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, видане Соснівським райвиконкомом м. Черкаси 15 червня 1998. 06 червня 2014 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, після чого остання та її дочка [PERSON] з його дозволу, як члени сім`ї, були зареєстровані в належній йому квартирі. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , згоди на реєстрацію якого він не давав. З серпня 2018 року шлюбні відносини між ним та [PERSON] припинилися і з того часу [PERSON] та [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON] в його квартирі не проживають, їх місце проживання йому не відоме. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 грудня 2018 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано, а рішенням суду від 17 вересня 2020 року [PERSON] та [PERSON] визнан такими, що втратили право на користування його житлом за адресою: [ADDRESS] . Проте, малолітній [PERSON] продовжує бути зареєстрований в його квартирі, хоча не проживає там з 2018 року, що підтверджується актами опитування сусідів. Більш того, його батьки зареєстровані за іншими адресами. Зазначив, що реєстрація малолітнього [PERSON] у його квартирі порушує його права як власника, в зв`язку з чим, він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 лютого 2021 року в порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання на 16 березня 2021 року. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року підготовче судове засідання закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті на 21 травня 2021 року. Відповідачі у встановлений судом строк не надіслали відзив на позов. Представник позивача [PERSON] - адвокат Посипайко А.І. в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи скерувала до суду заяву, в якій просила судове засідання провести без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. З заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. Представник Служби у справах дітей Черкаської міської ради в судове засідання не з`явилися, з заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. Зі згоди позивача, відповідно до ст. 284 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, видане 15 червня 1998 року Соснівським райвиконкомом. Відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради № 23303-01-10 від 11.11.2020, згідно інформації із адресної картки за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 3 особи, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно акту опитування сусідів від 08 грудня 2020 року, затвердженого головою КСН мікрорайону «Хімселище» Винокуровим С., в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , 2016 року народження, якого в 2018 році зареєструвала його мати - [PERSON] без відома власника квартири [PERSON] . [PERSON] не являється членом сім`ї [PERSON] . [PERSON] не проживає за вказаною вище адресою з 2018 року, його речей в квартирі немає. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Під час розгляду справи судом встановлено, що малолітній [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири, більш того його батьки [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані за вказаною адресою. Так, згідно з частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітній [PERSON] , у спірній квартирі не проживає з 2018 року. Доказів про вчинення перешкод будь-якими особами в його проживанні за зареєстрованим місцем проживання матеріали справи не містять і відповідачами не надано. Залишення малолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved