Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, зменшивши позовні вимоги, просить стягнути на його користь 81261 грн. 25 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2015р. по 15.01.2016р. Свої вимоги мотивує тим, що наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» №206-К від 29.12.2014р. позивача звільнено з 31.12.2014р. з посади директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод». Разом з тим, відповідач всупереч вимогам ст.ст.47, 116 КЗпП України не виплатив позивачу усі належні йому суми, у зв'язку з чим позивач звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 25370 грн. 89 коп., який видано Личаківським районним судом м.Львова 13.03.2015р. 18.05.2015р. державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, однак у наданий для добровільного виконання рішення суду строк, з позивачем розрахунок так і не було проведено. Стягнена на підставі судового наказу нарахована, але не виплачена заробітна плата надійшла на рахунок позивача лише 15.01.2016р. Оскільки відповідачем порушено строки виплати позивачу належних йому при звільненні сум, тому у відповідності до ст.117 КЗпАП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.01.2015р. по 15.01.2016р. в розмірі 81261 грн. 25 коп. В судовому засіданні 25.05.2016р. представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненні до неї, просила позов задовольнити. В останнє судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник третьої особи в судовому засіданні 25.05.2016р. проти позову заперечив. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивач займав посаду директора, відповідав за виплату заробітної плати, а тому заборгованість утворилася з його вини. Після звільнення позивача виплатити належні йому суми не було можливості, оскільки рахунки були заблоковані. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрований місцезнаходженням, причин неявки суду не повідомив. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності представника відповідача, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Наказом генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» №206-К від 29.12.2014р. позивача звільнено з 31.12.2014р. з посади директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» за угодою сторін. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як вбачається з копії судового наказу, виданого Личаківським районним судом м.Львова 13.03.2015р. (а.с.36) з Концерну «Техвоєнсервіс» філія «Львівський авторемонтний завод» на користь [PERSON] стягнено 25249 грн. 09 коп. заборгованості по заробітній платі. На виконання вищевказаного судового наказу 18.05.2015р. державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47547080 (а.с.35). Як вбачається з роздруківки з рахунку позивача стягнений борг з Концерну «Техвоєнсервіс» філії «Львівський авторемонтний завод» на користь позивача надійшов на рахунок 25.12.2015р. в розмірі 12105 грн. 10 коп., а 15.01.2016р. 13250 грн. 26 коп. (а.с.44). Таким чином, судом встановлено, що звільнивши позивача з 31.12.2014р. з посади директора філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод», відповідач виплатив позивачу усі належні йому суми лише 15.01.2016р. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.117 КЗпП України позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають до задоволення. При цьому, як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.32 Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, проведеного з урахуванням вищевказаного порядку (а.с.42), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2015р. по 15.01.2016р. становить 81261 грн. 25 коп. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вищевказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього, у відповідності до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий слід стягнути в дохід держави з відповідача у розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір» в сумі 812 грн. 61 коп. (81261 грн. 25 коп./100*1).

Outcome: approved