Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, який в ході розгляду справи уточнив, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, у кінцевій редакції якого просив суд стягнути на свою користь 3 190 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, необґрунтованого обвинувачення у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 121, ч 4. ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, тривалого перебування під вартою та під домашнім арештом, тобто незаконного кримінального переслідування на протязі майже п'яти років, а саме з 03.07.2011 року по 13.04.2016 року, [PERSON] було завдано моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримали та просили суд позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача прокуратури м. Києва у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами заподіяння діями прокуратури м. Києва моральної шкоди. Відповідачі Державна казначейські служба України, Ліквідаційна комісія ГУ МВС України м. Києві, Ліквідаційна комісія Шевченківського РУ ГУМВС України м. Києві у судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача прокуратури м. Києва, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.07.2011 року слідчим відділом Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно [PERSON], [INFO], порушена кримінальна справа №10-26999 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. 04.07.2011 року [PERSON] затримана в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 06.07.2011 року постановою Шевченківського районного суду м. Києва відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 13.07.2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві гр. [PERSON] пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. 26.09.2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві відносно [PERSON] порушені кримінальні справи за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289,ч 1 ст. 357. ч. 3 ст. 357 КК України. Згідно постанови про притягнення як обвинуваченої від 27.09.2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] пред'явлено обвинувачення за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 6. 9. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289,ч 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України. 12.11.2011 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві складено обвинувальний висновок відносно [PERSON] за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. З ст. 289,ч 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, який 15.11.2011 року був затверджений прокуратурою Шевченківського району м. Києва та направлено кримінальну справу №10-26999 до Шевченківського районного суду м. Києва. 23.07.2013 року Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 15, п. п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України повернув прокурору Шевченківського району на додаткове розслідування. 01.11.2013 року Апеляційний суд м. Києва своєю ухвалою апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, залишив без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23.07.2013 року, про направлення справи щодо [PERSON] на додаткове розслідування - без змін. 16.01.2014 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України по кримінальному провадженню №42013110100000888 . 17.01.2014 року СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві складено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121. ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289,ч 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, який 17.01.2014 року був затверджений прокуратурою Шевченківського району м. Києва та направлено кримінальне провадження №42013110100000888 до Шевченківського районного суду м. Києва. 24.06.2014 року Шевченківський районний суд м. Києва змінив обвинуваченій [PERSON] запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20.04.2015 року визнано [PERSON] невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357 КК України, та виправдати її за ч. 2 ст. 121 КК України у зв'язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене нею; за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357 КК України - у зв'язку з недоведеністю, що в її діянні є склад цих кримінальних правопорушень. 13.04.2016 року Апеляційним судом м. Києва вирок Шевченківського районного суду м. Києва, яким [PERSON] визнано невинуватою і виправдано за ч. 2 ст. 121. ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357 КК України, залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Позивач вважає, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно [PERSON], незаконному пред'явленні обвинувачення та підозри останній, незаконному взятті і триманні під вартою [PERSON]на протязі 2 років 11 місяців 20 днів, позивачу завдана моральна шкода. Положеннями ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, шо здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову дільність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з пунктами 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1176 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою. Як вбачається із матеріалів позовної справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] зазнавала незаконного кримінального переслідування з 03.07.2011 року по 13.04.2016 року, а саме 4 роки 9 місяців 10 днів, з яких перебувала під вартою з 04.072011 року по 24.06.2014 року, а саме 2 роки 11 місяців 20 днів, під домашнім арештом перебувала в період з 24.06.2014 року по 20.04.2015 року, а саме 9 місяців 27 днів. Суд враховує, що [PERSON] є одинокою матір'ю, у якої на момент арешту на утриманні перебували двоє малолітніх дітей, а саме дочка [PERSON], [INFO], і син [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, а також на її утриманні перебували непрацездатний батько [PERSON] та непрацездатна матір [PERSON], яка має інвалідність, що вбачається із пенсійного посвідчення останньої. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під вартою [PERSON] було завдано душевних страждань, які, зокрема, виразились у тривалому відриві матері від своїх малолітніх дітей, позбавленні можливості їх бачити, піклуватися та виховувати протягом майже трьох років, позбавлення її можливості піклуватися про свою непрацездатну матір-інваліда та непрацездатного батька, руйнуванні життєвих планів, втраті власного бізнесу, розриві соціальних зв'язків, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію. Під час незаконного перебування під вартою у позивача значно погіршився стан здоров'я, що підтверджується, зокрема, листом за підписом начальника медичної частини Київського СІЗО № від 18.04.2014 року, згідно якого [PERSON] за час перебування в установі періодично зверталася за медичною допомогою з приводу погіршення стану здоровя. За даними зверненнями отримувала симптоматичне лікування та за результатами обстеження встановлено діагноз: дисциркуляторна енцефолопатія І-ІІ ст. змішаного генезу з вираженим цефалічним синдромом та вестибулоактичним синдромом, вегето-сосудиста дистонія за змішаним типом. Крім того, під час перебування [PERSON] у Київському слідчому ізоляторі, піклування та матеріальне утримання за її малолітніх дітей взяли на себе непрацездатний батько та матір, що має інвалідність. Незаконне ув'язнення [PERSON] підірвало її нормальні життєві зв'язки, позбавило можливості реалізації планів, звичок та бажань. До 04.07.2011 року [PERSON] успішно займалась підприємницькою діяльність, була засновником та власником господарського товариства «Крона-33», яке на той час мало велику ринкову рентабельність та перспективи розвитку, оскільки спеціалізувалось на зберіганні та реалізації конфіскованого майна. Після незаконного затримання [PERSON] та її ізоляції на три роки, вона втратила джерело доходів, що відобразилось на її дітях та непрацездатних батьках. Згідно характеристики за підписом нчальника Київського СІЗО із соціально-виховної та психологічної роботи Савченко О.І. [PERSON] за час перебування в Київському СІЗО зарекомендувала себе з позитивної сторони, на заходи соціального та режимного характеру, правила поведінки та розпорядок дня реагує та робить належні висновки для себе, до праці в умовах Київського СІЗО залучається. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Згідно Висновку експертно-психологічного дослідження спеціаліста № 1818 від 22.07.2016 року внаслідок подій, які відомі за позовом, [PERSON] були спричинені психологічні (моральні) страждання. Орієнтовний розмір компенсації завданих моральних страждань становить 2200 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення рішення судом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, розмір збитків (упущеної вигоди) повинен доводити позивач. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. особа звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Протягом всього часу розгляду справи судом не здобуто, а стороною відповідача не надано належного та допустимого доказу, який би свідчив чи обґрунтовував відсутність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди. Більше того, у судовому засіданні було з`ясовано, що представник прокуратури м. Києва не вважав за доцільне призначити судову психологічну експертизу, оскільки, на його думку, позивачеві взагалі не було завдано моральної шкоди незаконними діями органами досудового слідства та прокуратури. Разом з тим, статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Таким чином, суд вважає, що з урахуванням викладеного та встановленого у судовому засіданні, позивачеві слід відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 2 200 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятій на момент винесення рішення судом, тобто: 7 040 000 грн. (2 200 * 3 200). Враховуючи, що суд не вправі виходити за межі заявлених вимог, а позивач в кінцевій редакції позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 190 000,00 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі заявлених вимог. Що стосується позовних вимог про відшкодування 9 000 грн. у якості витрат за проведення експертно-психологічного дослідження спеціаліста, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки проведення зазначеного дослідження не є судовою експертизою, а відтак такі витрати не є судовими у розмінні статті 79 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial