Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №2503/0907/88-021 від 06 вересня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 20000 доларів США. Згідно умов зазначеного договору позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки №2503/0907/88-021-Z, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по [ADDRESS], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу. 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу №15, свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору №2503/0907/88-021 та іпотечного договору №2503/0907/88-021-Z. В порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2013 року наявна заборгованість у сумі 20300,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 162262,94 гривні, а тому просив позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про підтримання позову та розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак подав заяву про не визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та письмові докази по даній справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2503/0907/88-021, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 20000 доларів США, та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 %, з кінцевим терміном повернення по 05 лютого 2016 року згідно п.п.1.1, 1.3 цього Договору. 31 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №2503/0907/88-021, згідно якого збільшено суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника [NUMBER] на суму залишків та встановлено строк користування кредитом по 05 лютого 2020 року включно і 08 вересня 2011 року кредитний договір у новій редакції. У відповідності до вимог вказаного Договору, з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем 06 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого виступило належне [PERSON] на праві договору купівлі-продажу - житловий будинок загальною площею 69,90 кв.м., в тому числі житловою площею 55,40 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці по [ADDRESS]. Згідно договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, ТОВ «факторингова компанія «Вектор Плюс». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, якщо інше не встановлено щодо відшкодування, в тому числі, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. Згідно дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 31 жовтня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 20300,63 доларів США, що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні по відношенню до долара США на дату розрахунку становить 162262,94 гривні, зокрема: 118323,26 гривні - заборгованість по основній сумі кредиту; 9574,34 гривні - заборгованість за процентами; 0,00 гривень - заборгованість по комісії; 34365,34 гривень - пеня. За правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобов'язань, встановлених договором. Відповідно до ч.1 ст.33, ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, Передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Проте, 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304-VIІ. Вказаним Законом передбачено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; -загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вважає, що дія даного Закону поширюється на правовідносини, які склались між сторонами спору. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що відповідач 06 вересня 2007 року одержав у позивача кредит в іноземній валюті зі строком погашення до 05 лютого 2020 року та зі сплатою відсотків у порядку та розмірах, встановлених договором та з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 69,90 кв.м., в тому числі житловою площею 55,40 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані на неприватизованій земельній ділянці по [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що загальна площа предмету іпотеки не перевищує 250 кв.м., це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання відповідача, оскільки іншого житла у нього немає. З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні вимог банку в частині звернення стягнення на нерухоме майно слід відмовити саме з підстав, передбачених ЗУ №1304-VII від 03.06.2014 року, який набрав чинності з 07.06.2014 року. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Отже, виходячи із вимог вказаної норми закону, суд приходить до висновку, що заявлені ТОВ «факторингова компанія «Вектор Плюс» вимоги в частині виселення із вказаного будинку та зняття з реєстраційного обліку є похідними від основної вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно заявлена Банком вимога про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку також задоволенню не підлягає. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ТОВ «факторингова компанія «Вектор Плюс» слід відмовити в повному об'ємі. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed