Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути із відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що із відповідачем вони знаходилась в зареєстрованому шлюбі. Він є непрацездатним, інвалідом другої групи, та крім пенсії інших доходів немає. Відповідач є працездатною, на утриманні у неї інших осіб немає, матеріальну допомогу на утримання позивача може надавати, а тому він звернувся до суду. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року позов задоволений. Стягнуто із [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки всіх видів її прибутку щомісячно, починаючи стягнення із 10 квітня 2015 року, а також на користь держави судовий збір у розмірі 243,6 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року виправлено описку у рішенні суду. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 21 жовтня 1995 року зареєстрували шлюб, про що виконкомом Любимівської сільради Дніпропетровського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №13 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] 29 вересня 2014 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є інвалідом II групи визнаний психіатричною медико-соціальною експертною комісією №4 м. Дніпропетровська із 01 лютого 2004 року, після чого, 01 лютого 2012 року II група інвалідності йому встановлена довічно і він отримує відповідну пенсію у розмірі 1148,72 грн. на місяць (довідка №509-С від 02.06.2015 року виданої УПФ України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області) та з якої, відповідно до постанови про звернення на пенсію ВП №45347039, проводяться утримання аліментів та заборгованості по аліментам на користь сина [PERSON], [INFO] у розмірі 518,03 грн., що підтверджується довідкою №1982/04/35 від 02.06.2015 року, виданої відділом з виплат пенсій управління пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі, Дніпропетровської області. Згідно зі ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Відповідно до вимог ст.76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Як встановлено судом, [PERSON] є працездатною людиною, офіційно працевлаштована (мотористка автоматизованого палива у відокремленому підрозділі «Придніпровська ТЕС» ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго»), отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи відповідача, а тому в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання колишнього чоловіка [PERSON], який є інвалідом II групи. Окрім того, жодних стягнень за виконавчими документами із неї не проводиться, у шлюб після розлучення із позивачем, не вступала, неповнолітніх дітей, чи непрацездатних батьків на своєму утриманні не має. Крім того, у судовому засіданні від 21.10.2015 року, представником відповідача зазначалося про те, що розмір щомісячного прибутку [PERSON] зменшився, а також вона сплачує кошти за навчання дитини, проте на вимогу суду належних доказів про зміну розміру щомісячного прибутку [PERSON] надано не було, тому суд, при визначенні розміру доходу відповідача, керувався саме вказаною довідкою. Що стосується пояснень свідків, наданих у судовому засіданні від 19.08.2015 року, суд поставився до них критично, оскільки свідок [PERSON] є сином відповідача, проживає із нею за однією адресою, тому може бути особою зацікавленою у вирішенні судового спору саме на її користь, а свідок [PERSON], жодних пояснень, щодо обставини та предмету спору не надала. Відповідно до вимог ст. 77 Сімейного кодексу України Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя і сплачуються щомісячно. Згідно ст.78 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Із врахуванням встановлених обставин, матеріального стану позивача та відповідача, яка сплачує кошти за навчання сина, що не є підставою, що впливає на обов'язок утримання чоловіка, який є інвалідом ІІ групи, суд вважав за необхідне задовольнити вимоги позивача. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України із відповідача на користь держави стягнута сума судового збору в розмірі 243,6 гривень. . Але із висновками суду в частині визначення розміру аліментів погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є інвалідом із 01 лютого 2004 року, після чого, 01 лютого 2012 року II група інвалідності йому встановлена довічно і він отримує відповідну пенсію у розмірі 1148,72 грн. на місяць, що підтверджено довідкою УПФ України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області. Також позивач отримує щорічно орендну плату за земельний пай у 2014 році -4107 грн., у 2015 році - 3000 грн. Відповідач має постійне місце роботи, її середньомісячна зарплата складає приблизно 6000 грн., без відрахувань податків та інших обов'язкових платежів. Інших видів доходів сторонами не надано. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що сторони є зобов'язаними за виконавчими документами утримувати неповнолітніх дітей, чи непрацездатних батьків. Також немає доказів про те, що у сторін на утриманні знаходяться інші особи. Обов'язок позивача утримувати сина [PERSON] [INFO] припинився [INFO] року. А відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада позивач не зобов'язаний утримувати сина на період його навчання. Але із наданих до суду першої інстанції квитанцій і чеків встановлено, що позивач проводив оплату за навчання сина у 2015 році, а також і комунальні платежі за адресою [ADDRESS] За таких обставин суд вважає за необхідне зменшити розмір стягнутих із відповідача аліментів до розміру 1/12 частки із усіх видів доходу відповідача щомісячно, починаючи стягнення із 10 квітня 2015 року, що відповідає вимогам розумності та справедливості, і не суперечить положенням ст. 75-78,80 СК України, ст.3 ЦК України. Ці обставини та наявні у справі докази, спростовують доводи відповідача про те, що повнолітній син знаходиться на її утриманні, і лише вона сплачує кошти на навчання сина та за надані комунальні послуги. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Outcome: partial