Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути на свою користь невиплачені при звільненні суми в розмірі 14 684,52 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.10.2018 по 31.10.2019 в розмірі 65 520,64 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач зазначає, що 20.02.2017 прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ УКРЕЛЕКТРОМАШ» на посаду слюсаря механоскладальних робіт 6 розряду на слюсарно-механічну дільницю дослідного виробництва. 05.10.2018 звільнений з роботи за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України. У день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належать йому при звільненні. На неодноразові звернення позивача до відповідача з усними вимогами про виплату заборгованості, відповідач надавав лише обіцянки здійснити такі виплати. На письмові заяви позивача, відповідач також не реагував. Тому, у зв`язку з триваючою протиправною бездіяльністю відповідача по невиплаті позивачу всіх грошових сум, що належать йому при звільненні, останній вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Позивач також просив суд витребувати у відповідача: належним чином завірену копію наказу про прийняття на роботу № 24-к від 17.02.2017; належним чином завірену копію наказу про звільнення з роботи № 191-к від 05.10.2018; довідку про нараховану суму при звільненні; довідку про середню заробітну плату. Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав 07.11.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим поштовим повідомленням про вручення поштового переказу, які містять підпис уповноваженої особи відповідача. Однак, відзив на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач суду не надав. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Ухвалою суду від 24.10.2019 у відповідача витребувано: належним чином завірену копію наказу про прийняття на роботу № 24-к від 17.02.2017; належним чином завірену копію наказу про звільнення з роботи № 191-к від 05.10.2018; довідку про нараховану суму при звільненні; довідку про середню заробітну плату (а.с.25-26). Копію вказаної ухвали відповідач отримав 07.11.2019, однак, не надав суду витребувану інформацію (а.с.29). Більш того, неодноразові письмові звернення суду до відповідача про невиконання останнім ухвали суду від 24.10.2019 про витребування доказів, відповідач ігнорував (а.с.37,38,40). Частиною 10 ст. 84 ЦПК України передбачено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. З огляду на викладене, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами. Суд встановив, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20.02.2017 на посаді слюсаря механоскладальних робіт 6 розряду на слюсарно-механічну дільницю дослідного виробництва, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.11,13). 05.10.2018 позивач звільнений із займаної посади за власним бажанням, згідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-13). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною першою ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивач, на обґрунтування своїх вимог надав суду разом з позовом розрахункові листи на своє ім`я за березень 2018 року, квітень 2018 року, травень 2018 року, заначивши, що інших він не має (а.с.12). У тексті позовної заяви міститься наведений позивачем розрахунок сум заборгованості по заробітній платі із зазначенням періодів, відповідно до якого позивачу були нараховані виплати за липень 2018 року в розмірі 4 894,84 грн, за серпень 2018 року та за вересень 2018 року (з урахуванням відпустки) сума заробітної плати позивачу не відома, але на його думку, не менше ніж заробітна плата за липень 2018 року. При цьому, вказаний вище розрахунок суми не містить відомостей щодо утримання податків та інших обов`язкових платежів (а.с.3). Однак, 30.04.2020 з боку позивача до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи довідки про нараховану заробітну плату, яка містить усі необхідні суми для розрахунків (а.с.46-47). Суд, вивчивши долучену позивачем довідку Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) ГУ ПФУ в Харківській області від 29.04.2020 встановив, що вказана довідка відображає відомості щодо нарахування виплат позивачу, зокрема, і за липень 2018 року, серпень 2018 року та вересень 2018 року. Так, з тексту та прохальної частини позову судом вбачається, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по невиплаченій заробітній платі за липень 2018 року, серпень 2018 року та вересень 2018 року на загальну суму 14 684,52 грн. Однак, у тексті відсутня інформація стосовно того, чи вказані суми зазначені позивачем без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, чи ні. Оскільки, як вбачається із наданої позивачем довідки від 29.04.2020, нарахована заробітна плата позивачу складає: за липень 2018 року - 6080,55 грн, за серпень 2018 року - 6330,55 грн, за вересень 2018 року - 5365,64 грн, а всього на загальну суму 17 776,74 грн. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки з боку відповідача ухвала суду про витребування доказів проігнорована, докази суду не надані, а позивачем у позові не вказано при викладенні розрахунку заборгованості чи вказана ним сума є без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, чи ні, то суд приходить до висновку про необхідність задоволення даної вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по невиплаті заробітної плати при звільненні, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 17 776,74 грн. Далі, частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовими; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Так, позивач у прохальній частині позову просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.10.2018 по 31.10.2019 у розмірі 65 520,64 грн. При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач у позові виходив із даних, які зазначені у розрахункових листах за квітень 2018 року, травень 2018 року, а не за серпень 2018 року та вересень 2018 року, як того вимагає законодавство (а.с.4). Так, у зв`язку з тим, що відповідач перед позивачем так і не розрахувався, з боку відповідача не надано суду жодних доказів на підтвердження факту здійснення розрахунку з позивачем за нараховану, але не виплачену заробітну плату за час затримки, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час невиплати заробітної плати, тому суд здійснює розрахунок за весь час затримки, тобто з дати звільнення позивача до дати ухвалення рішення по справі. Суд встановив, що середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (05 жовтня 2018 року) становить 278,48 грн в день (6 330,55 грн - це заробітна плата позивача за серпень 2018 року + 5 365,64 грн - це заробітна плата позивача за вересень 2018 року / 42 (22+20=42) відпрацьованих позивачем днів у серпні та вересні 2018 року разом). Вказана сума визначена без врахування компенсації за невикористану відпустку, тощо, оскільки така інформація з довідки не вбачається, що відповідає Порядку. Вказані вище суми враховані у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі, в тому числі погашення займу, що відповідає Порядку. Позивач звільнений 05.10.2018, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11,13), а рішення у справі ухвалене 25.05.2020, отже період затримки розрахунку при звільненні позивача складає 407 робочих днів (17 робочих днів у жовтні 2018 року (22 робочі дні - 5 відпрацьованих до звільнення = 17) + 22 робочих дні в листопаді 2018 року + 20 робочих днів у грудні 2018 року + 21 робочий день у січні 2019 року + 20 робочих днів у лютому 2019 року + 20 робочих днів у березні 2019 року + 21 робочий день у квітні 2019 року + 21 робочий день у травні 2019 року + 18 робочих днів у червні 2019 року + 23 робочих дні у липні 2019 року + 21 робочий день у серпні 2019 року + 21 робочий день у вересні 2019 року + 22 робочих дні у жовтні 2019 року + 21 робочий день у листопаді 2019 року + 21 робочий день у грудні 2019 року + 21 робочий день у січні 2020 року + 20 робочих дні у лютому 2020 року + 21 робочий день у березні 2020 року + 21 робочий день у квітні 2020 року + 15 робочих днів у травні 2020 року по день ухвалення рішення включно). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума 113 341,36 грн. (278,48 грн - середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення * 407 робочих днів - період затримки розрахунку при звільненні) заборгованості у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. У зв`язку з вищевикладеним, суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 113 341,36 грн. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, то суд приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. За змістом роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, з боку позивача, суду не надано жодних доказів у підтвердження факту заподіяння моральних страждань та доказів наявності причинного зв`язку між заподіяною моральною шкодою і протиправним діянням відповідача, тому суд відмовляє у задоволенні вказаної вимоги. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в абз. 5 п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із статтею 133 ЦПК України, судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то суд стягує ці витрати з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial