Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС» неустойку у вигляді пені в розмірі 32837,28 грн., 3% річних в сумі 2212,89 грн., інфляційні втрати в сумі 14562,76 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р., залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2017 р., позов [PERSON] до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», треті особи ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування було задоволено, а саме стягнуто із ТДВ «СТзДВ «Глобус» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 44575,35 грн. та 487,20 грн. судових витрат. Як було встановлено рішеннями судів, відповідач незаконно не сплачував страхове відшкодування позивачу, тобто така фактична відмова не була вмотивована належним чином, а відтак страховик зобов'язаний був сплатити страхове відшкодування [PERSON] не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування був розрахований самим страховиком, а також встановлений рішеннями судів і складає 44 575,35 грн. (вартість матеріального збитку без урахування ПДВ та за мінусом франшизи). Заява про страхове відшкодування була отримана відповідачем 24.12.2014 р., а відтак крайній строк виплати страхового відшкодування припадав на 24.03.2015 р. Разом з тим, страхове відшкодування в розмірі 44575,35 грн. було сплачено відповідачем позивачу лише 18.11.2016 р. Розмір пені, зокрема встановлено в спеціальному законі - відповідно до п. 36.5. ст.36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, [PERSON], на користь якого було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс № АІ/3314510, є кредитором боржника ТДВ «СТзДВ «Глобус», який мав перед ним грошове зобов'язання із виплати страхового відшкодування, а відтак позивач вправі вимагати сплатити йому не лише пеню за прострочення виконання такого грошового зобов'язання, але й інфляційні втрати та 3% річних, що встановлено ч.2 ст.625 ЦК України. З вищевикладеного вбачається, що із ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 44575,35 грн. з 25.03.2015 р. по 17.11.2016 р. на користь [PERSON] підлягають стягненню: штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 32837,28 грн.; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 2212,89 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 14562,76 грн. На підставі викладеного просив заяву задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» в судове засідання свого представника не направив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає неявку представника відповідача неповажною, у зв'язку з чим приходить до висновку про розгляд справи без його участі. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача в яких він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що страхове відшкодування було виплачено позивачу на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2016 року - 18.11.2016 року, а тому підстав для звернення з даною заявою до суду у позивача немає. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення суми пені. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2017 р., позов [PERSON] до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», треті особи ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування було задоволено, а саме стягнуто із ТДВ «СТзДВ «Глобус» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування в розмірі 44575,35 грн. та 487,20 грн. судових витрат. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Даним рішенням, зокрема встановлені наступні фактичні обставини справи. 02.10.2014 р. близько 17 год. в м. Києві на перехресті вул. Бальзака - вул. Сабурова трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ» д.н.з. 37883ПО під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON] Автомобіль марки «ЗАЗ Forza» д.н.з. [NUMBER] належить ПАТ КБ «Приватбанк», проте за договором фінансового лізингу даний автомобіль був переданий у користування та законне володіння позивачу, а відтак останньому було завдано майнової шкоди. На виконання вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 р. цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання ДТП була застрахована ТДВ «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» відповідно до полісу № АІ/ 3314510. 03.10.2014 р., на наступний після ДТП день, позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку (страхова справа № 2765). Згідно акту розрахунку спричиненої власнику транспортного засобу матеріальної шкоди № 1221/14 від 16.10.2014 р., складеного відповідачем, вартість матеріальної шкоди без урахування ПДВ становить 45085,35 грн. Відповідно до умов полісу № АІ/ 3314510 розмір франшизи становить 510,00 грн. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2014 р. винним у настанні описаної ДТП визнано [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 24.12.2014 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Незважаючи на це, відповідач відмовився сплачувати страхове відшкодування позивачу в строк, передбачений законодавством, а саме не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування (до 24.03.2015 р.), мотивуючи це тим, що позивач нібито не є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, а належних підтверджуючих це документів, він начебто не надав. Разом з тим, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р., яке не оскаржувалося відповідачем, та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2017 р. (за результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк») було чітко встановлено те, що позивач є власником транспортного засобу «ЗАЗ Forza» д.н.з. [NUMBER] в розумінні норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно є потерпілою особою по даній страховій справі, а відтак фактична відмова Страхової компанії у виплаті страхового відшкодування [PERSON] у передбачений законом строк, є незаконною та необґрунтованою. Зокрема, рішенням Печерського районного суду м. Києва встановлено, що «враховуючи те, що позивач керував транспортним засобом, який належить третій особі, на достатній правовій підставі, то в нього є право на отримання страхового відшкодування, тобто відповідачем протиправно не здійснюється такої виплати, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність його задоволення.» Також в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2017 р., зокрема встановлено: «Враховуючи наявну в матеріалах справи постанову Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, яка набрала законної сили, та поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 3315410 від 27 вересня 2014 року, яким підтверджується, що цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] була застрахована [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Глобус», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, в зв'язку з настанням страхового випадку, у відповідача виник обов'язок здійснити страхову виплату, з метою відшкодування матеріальної шкоди, завданої страхувальником при використанні забезпеченого транспортного засобу.». «За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом було достовірно встановлено факт заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди [PERSON], як законному володільцю постраждалого транспортного засобу, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення страхової виплати на його користь ґрунтуються на положеннях закону та є правомірними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Отже, як вбачається із вище наведених судових рішень, судами було встановлено той факт, що відповідач незаконно та необґрунтовано відмовлявся сплачувати страхове відшкодування [PERSON] в строк, визначений законодавством, безпідставно вважаючи, що останній не є потерпілим та не надав їм усіх необхідних документів, в тому числі від власника ТЗ. Позивач просив стягнути з ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 25.03.2015 р. по 17.11.2016 р. на користь [PERSON] штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 32837,28 грн.; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 2212,89 грн.; інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України в сумі 14562,76 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. А у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Як було встановлено рішеннями судів, відповідач незаконно не сплачував страхове відшкодування позивачу, тобто така фактична відмова не була вмотивована належним чином, а відтак страховик зобов'язаний був сплатити страхове відшкодування [PERSON] не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування був розрахований самим страховиком, а також встановлений рішеннями судів і складає 44575,35 грн. (вартість матеріального збитку без урахування ПДВ та за мінусом франшизи). Заява про страхове відшкодування була отримана відповідачем 24.12.2014 р., а відтак крайній строк виплати страхового відшкодування припадав на 24.03.2015 р. Разом з тим, страхове відшкодування в розмірі 44575,35 грн. було сплачено відповідачем позивачу лише 18.11.2016 р. Факт прострочення прийняття обґрунтованого рішення про виплату страхового відшкодування та факт прострочення виплати такого страхового відшкодування є апріорі очевидним та не залежить від того, чи спір про таку страхову виплату розглядався в судовому порядку чи ні, адже обраний спосіб захисту потерпілою особою своїх прав та інтересів, а саме за допомогою звернення до суду, не зупиняє строк виконання іншою стороною (боржником) свого грошового зобов'язання, а лише сприяє якнайшвидшому відновленню порушених прав та інтересів особи. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 3 ст. 20 ЗУ «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Розмір пені, зокрема встановлено в спеціальному законі - відповідно до п. 36.5. ст.36 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз'яснив Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий має статус кредитора та набуває права вимоги до боржника, яким є страховик. Крім того, відповідно до судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування: Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Отже, потерпіла особа [PERSON], на користь якого було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - Поліс № АІ/ 3314510, є кредитором боржника ТДВ «СТзДВ «Глобус», який мав перед ним грошове зобов'язання із виплати страхового відшкодування, а відтак позивач вправі вимагати сплатити йому не лише пеню за прострочення виконання такого грошового зобов'язання, але й інфляційні втрати та 3% річних, що встановлено ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16. З вищевикладеного вбачається, що із ТДВ «СТзДВ «Глобус» за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 44575,35 грн. за період з 25.03.2015 р. по 17.11.2016 р. на користь [PERSON] підлягають стягненню: штрафні санкції у вигляді пені в розмірі встановленої Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - подвійна облікова ставка Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня; 3% річних, що передбачено ст. 625 ЦК України та інфляційні втрати за весь час прострочення виплати страхового відшкодування відповідно до встановленого індексу інфляції, що передбачено ст. 625 ЦК України. Згідно розрахунку наданого позивачем сума неустойки у вигляді пені становить 32837,28 грн., 3% річних становить 2212,89 грн. та інфляційні втрати в сумі 14562,76 грн. Розрахунок наданий позивачем є вірним, сторонами у справі неоспорювався, а тому він може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, з нього на користь позивача підлягає стягненню неустойка у вигляді пені в сумі 32837,28 грн., 3% річних в сумі 2212,89 грн. та інфляційні втрати в сумі 14562,76 грн. Що стосується заперечень відповідача про те, що до правовідносин, які склалися у нього з позивачем не може бути застосовано ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення з боржника на користь кредитора інфляційних втрат і трьох відсотків річних, так як такі правовідносини щодо прострочення грошового зобов'язання виникли у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та стосовно того що до вимог про стягнення пені та трьох відсотків річних має бути застосовано річний строк позовної давності, адже про своє порушене право щодо прострочення виплати страхового відшкодування позивач дізнався 25.03.2015 р., то слід зазначити наступне. Із заперечень наданих відповідачем вбачається, що [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхове товариство з додатковою відповідальністю «ГЛОБУС» визнає факт прострочення виплати позивачу страхового відшкодування в період з 25.03.2015 р. по 17.11.2016 р. в розмірі 44575,35 грн. Разом з тим, твердження відповідача, що до даних правовідносин страховика та потерпілої особи не може бути застосовано ч.2 ст.625 ЦК України з тих підстав, що кошти були сплачені за рішенням суду у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на наступне. Прострочення виплати відповідачем страхового відшкодування почалося 25.03.2015 р., тобто на 91 день з дня подання заяви про страхове відшкодування, а закінчилося 18.11.2016 р., в день здійснення виплати такого відшкодування. Звернення ж позивача до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування в грудні 2015 року не зупинило та не перервало визначений законом строк виконання страховиком його обов'язку із сплати страхового відшкодування, а лише було одним із способів захисту потерпілою особою свого права на отримання такого відшкодування. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене можна зробити висновок, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між особою та страховою компанією договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така ж правова позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.06.2017 р. у справі № 6-282цс17. Предметом даного спору є не прострочення сплати боржником на користь стягувача боргу на стадії виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, що дійсно регулюється спеціальним законом - Законом України «Про виконавче провадження», а прострочення виконання грошового зобов'язання, яке полягає у несвоєчасні виплаті страхового відшкодування. Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність правовідносин між сторонами, як між боржником та стягувачем, які б в свою чергу регулювалися положеннями Закону України «Про виконавче провадження», та не доведено те що, прострочення грошового зобов'язання в період з 25.03.2015 р. по 18.11.2016 р. відбулося саме на стадії виконання рішення суду. Також слід зазначити, що станом на 18.11.2016 р., тобто на день виплати страхового відшкодування, рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. не набрало законної сили, так як було оскаржене третьою особою до Апеляційного суду м. Києва і лише ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2017 р. таке рішення суду першої інстанції було залишене без змін. Отже, вимоги позивача щодо стягнення на його користь інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України є повністю законними. Щодо спливу строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема,ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим, згідно ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідач зазначає, що про своє порушене право позивач дізнався ще 25.03.2015 р., тобто в перший день прострочення виплати страхового відшкодування. Проте, враховуючи, що позивач у грудні 2015 року звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовними вимогами до відповідача про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, і рішення по такій справі набрало законної сили 16.03.2017 р., суд приходить до висновку, що відбулося переривання строку позовної даності, оскільки стягнення штрафних санкцій та інфляційних втрат за прострочення виплати такого відшкодування є тими вимогами, на які позивач має право, та які могли бути пред'явлені до суду разом з вимогою про стягнення невиплаченого страхового відшкодування. Також, відповідач в своїх запереченнях зазначає, що три відсотки річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є одним із видів неустойки (штрафу), а тому до даних позовних вимог підлягає застосуванню однорічний строк позовної давності, з чим погодитися не можна у зв'язку з наступним Як вже було з'ясовано вище, оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та проценти річних. З правового аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції та орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень, зокрема ст. 549 ЦК України. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, що також вбачається із постанови Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11. Крім того, зі змісту наведеної норми закону вбачається, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Отже і в цій частині заперечення відповідача проти позову є необґрунтованими та не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого ним судового збору 640,00 грн.

Outcome: approved