Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р. «Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» було передано у власність позивачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], на яку [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 20.03.2014 року. Як вказано у позові, у липні 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов [PERSON] - відповідача по справі № 1 до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 року, відповідно до якого [PERSON] стверджував, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS], який збудовано на земельній ділянці по [ADDRESS] та власником якого [PERSON] вважає себе на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М., і який зареєстровано в реєстрі за № 826 та на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р., який укладено між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М., і який зареєстровано в реєстрі за № 843. У відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність ? частину будинку [ADDRESS] та відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Також у відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. відповідач № 2 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] згідно з рішенням Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. у справі № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13, яким визнано за [PERSON] право власності на будинковолодіння, яке складається із житлового будинку Літ. «А» загальною площею 117,6 кв.м. (житловою площею 37,6 кв.м.) по [ADDRESS]. Також позивач вказує, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. [PERSON] продав, а [PERSON] купив частини будинку за адресою [ADDRESS], якої не існує, оскільки відсутнє розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації або наказ ГУ містобудування та архітектури щодо присвоєння адреси - [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. здійснено продаж частин будинку, що розташований на земельній ділянці, яка була надана [PERSON] та у [PERSON], як продавця частин будинку, не було документів на земельну ділянку, на якій збудовано будинок, який було відчужено шляхом продажу часток будинку. Тому позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року не містять істотної умови щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщено будинок, частини якого було продано та без кадастрового номера на земельну ділянку не здійснюється державна реєстрація права власності на будівлю. Договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року укладено щодо частин будинку, який не ведений в експлуатацію та який є самочинним будівництвом. Також позивач вказує, що 04.09.2014 р., після направлення [PERSON] до суду позову до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який нотаріально-посвідчено приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А. та який зареєстровано в реєстрі за № 3987 та відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка 24-в, в наступних частках: [PERSON] набула право власності на 6/10 часток у праві власності на земельну ділянку, а [PERSON] набув право власності на 4/10 часток у праві власності на земельну ділянку. 03.12.2014 р. під час розгляду даної справи судом було постановлено ухвалу щодо залучення третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та щодо прийняття до розгляду позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. У обґрунтування своїх вимог [PERSON] мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 року [PERSON] придбав у [PERSON] будинок [ADDRESS], який самочинно та незаконно збудовано на земельній ділянці по [ADDRESS], на яку у [PERSON] на момент будівництва будинку не було жодних прав та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М. повинна була відмовити в посвідченні договору купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 року через відсутність у [PERSON] документа на земельну ділянку, на якій самочинно збудовано будинок, частини якого за вказаними договорами було відчужено. Укладення оскаржуваних договорів було здійснено без здійснення перевірки існування адреси майна та договори не містять істотну умову щодо кадастрового номера. Договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та Договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року було оформлено на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 серпня 2013 року у справі № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13, яке було ухвалено з порушеннями чинного законодавства. Будинок, частини якого було відчужено, є самочинним будівництвом, яке не введено в експлуатацію. Також 03.12.2014 р. під час розгляду даної справи постановлено ухвалу щодо залучення третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та щодо прийняття до розгляду позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Свій позов [PERSON] мотивував тим, що договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року є незаконними, протиправними та такими, що не відповідають вимогам: ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України (через наявність самочинно збудованого будинку [ADDRESS], який [PERSON] самочинно збудував на земельній ділянці порушуються права власників земельної ділянки); п. 1.6 Тимчасового порядку присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомості у місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 червня 2011 року № 1094 (оскаржувані договори було укладено відносно будинковолодіння за адресою, яка ніколи не присвоювалась у відповідності до вимог чинного законодавства); п 1.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М. під час укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 року не перевірила, що продавець [PERSON] не має прав щодо земельної ділянки, на якій розміщено будинок, частини якого відчужувались). При цьому 22.12.2014 р. під час розгляду даної справи постановлено ухвалу щодо зупинення розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, до розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.08.2013 р. у справі № 759/11835/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. 12.01.2015 р. постановлено ухвалу щодо відновлення розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Васютенко А.М. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, у зв'язку з тим, що 23.12.2014 р. апеляційним судом м. Києва було скасовано рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р., на підставі якого було укладено оскаржувані договори купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та від 10.10.2013 р. Також 13.05.2015 р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 6-39356ск14 скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014 р. та рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р., і дану справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було направлено на новий розгляд до Святошинського р/с м. Києва. 23.06.2015 р. Святошинським р/с м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було залучено до участі в справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Київську міську раду, Київську міську державну адміністрацію та Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, та постановлено ухвалу щодо передачі справи за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON], [PERSON], [PERSON], Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, про визнання права власності за підсудністю до Оболонського р/с м. Києва. За час слухання справи, 28.08.2015 р. судом було задоволено клопотання [PERSON] та залишено без розгляду його позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Також 28.08.2015 р. задоволено клопотання представника [PERSON] та об'єднано в одне провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та цивільну справу № 759/11835/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання права власності. При цьому [PERSON] було подано заперечення на позов [PERSON] про визнання права власності де суду було запропоновано не задовольнити даний позов, так як [PERSON] просить суд визнати право власності на будинок за неіснуючою адресою, тобто [PERSON] заявлено вимогу щодо визнання за ним права власності на самочинну будівлю, яка не введена в експлуатацію та те, що [PERSON] ніколи не був власником або користувачем земельної ділянки, на якій збудовано будинок та яка в 2010 році була надана [PERSON], а також позов [PERSON] подано до неналежного відповідача, оскільки належними відповідачами є [PERSON], як власник земельної ділянки на момент будівництва будинку, Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві та будинок [ADDRESS], на який [PERSON] просить визнати право власності, підлягає знесенню. Під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] декілька разів вносили зміни до підстав їх позовів, у яких було вказано, що 21.07.2015 р. [PERSON] купив у [PERSON] 4/10 частин земельної ділянки, яку [PERSON] разом з [PERSON] 04 вересня 2014 року купили у [PERSON], тому [PERSON], придбавши у [PERSON] 4/10 частин земельної ділянки, визнав те, що будинок, відносно якого укладені договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року було самочинно побудовано [PERSON] на вказаній земельній ділянці. 4/10 земельної ділянки, які 21.07.2015 року були придбані [PERSON], не виділені в натурі, внаслідок чого відсутні докази того, що на цих 4/10 частинах земельної ділянки може знаходиться самочинно збудований будинок, договори купівлі-продажу щодо якого оскаржуються. Тому і [PERSON] і [PERSON] - як позивачі за своїми позовами просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року, укладений [PERSON] та [PERSON], що нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Васютенко Анжелою Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за номером в реєстрі 826, та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року, укладений [PERSON] та [PERSON], що нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Васютенко Анжелою Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за номером в реєстрі 843, а також повністю відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], Київська міська рада, Київська міська державна адміністрація, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві, про визнання права власності. Представник [PERSON] в судовому позов [PERSON] та позов [PERSON] не визнав та заперечував щодо задоволення позову [PERSON] та позову [PERSON] мотивуючи це тим, що [PERSON] вже не є власником земельної ділянки з 21.07.2015 р. [PERSON] є власником 4/10 частин земельної ділянки, на якій збудовано будинок, щодо відчуження частин якого було укладено договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року, необ'єктивності інформації, відображеної у позовах [PERSON] та [PERSON]. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності представник [PERSON] не надав пояснень. 3 особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М. також надала до суду письмові пояснення та заперечення, відповідно до яких Васютенко А.М. не визнала позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] оскільки вважає, що договір купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 р. було укладено у відповідності до вимог законодавства та на підставі діючого на той час рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. у справі № 759/11835/13-ц. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, яка є правонаступником Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, просила суд постановити рішення згідно з вимогами чинного законодавства України. Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація представників в судове засідання не направили. [PERSON], який належним чином повідомлений про судові засідання, у судові засідання особисто не з'явився та представника не направив. [PERSON] подав до суду клопотання щодо розгляду справи без своєї участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права, забезпечуючи захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності. Як з'ясовано судом, [PERSON] у своєму позові посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], оскільки на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 квітня 2001 року [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS], в подальшому він 1/2 частини цього житлового будинку за договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 10 липня 2003 року продав [PERSON], а 01.12.2004 р. [PERSON] подарував [PERSON] ? частини цього будинку і з цього часу [PERSON] є власником всього будинку по [ADDRESS]. При цьому 14.10.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір будівельного підряду № 15, згідно з п. 1.1 якого [PERSON] зобов'язувався виконати роботи з будівництва нежитлової будівлі площею 500 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], та жилого будинку площею 117,6 кв. м за адресою: [ADDRESS], відповідно до проектно-кошторисної документації, а [PERSON], як замовник передає підрядникові затверджену проектно-кошторисну документацію та приймає об'єкти і оплачує роботу підрядника. Згідно з додатком № 1 до цього договору будівельного підряду [PERSON] та [PERSON] затвердили склад та зміст проектно-кошторисної документації будівельних робіт по нежитловій будівлі по [ADDRESS], загальною площею 500 кв.м, в сумі 700 тис. грн, а по житловому будинку літ. «А», загальною площею 117,6 кв.м, по [ADDRESS] - 300 тис. грн. На підставі акта виконаних робіт від 14.10.2006 р. сторони погодили, що хоча підрядник і не в повному обсязі виконав умови договору будівельного підряду від 14.10.2005 р. № 15, оскільки вартість будівельних матеріалів значно зросла, у зв'язку з чим вони визначили, що подальше проведення будівельних робіт з будівництва нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 500 кв.м, є економічно недоцільним, а тому сторони не вважають більше себе зв'язаними умовами відповідного договору і вважають, що підрядник належним чином виконав будівельні роботи з будівництва житлового будинку літ. «А», загальною площею 117,6 кв. м, по [ADDRESS], при цьому [PERSON], як замовник стверджує, що прийняв виконані роботи і претензій щодо їх кількості не має, а відповідач як підрядник отримав оплату за виконані ним роботи. У відповідності до п. 1.6 Тимчасового порядку присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомості у місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.06.2011 р. № 1094, присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна здійснюється шляхом видання розпоряджень районних в м. Києві державних адміністрацій або наказів ГУ містобудування та архітектури з подальшим їх внесенням до єдиного реєстру адрес. Як вбачається з матеріалів справи, у них відсутнє розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та відсутній наказ ГУ містобудування та архітектури щодо присвоєння адреси - [ADDRESS]. При цьому наявна відповідь Державного архіву м. Києва від 29.08.2014 р. № 02-13/А-91/1967, згідно з якою у рішеннях виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Подільського району» за 1953-1965 рр. відомостей про земельну ділянку за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] літ. «А», [ADDRESS] та [ADDRESS] літ. «А» не виявлено, а також за даними науково-довідкового апарату до документів фонду Р-1 «Виконавчий комітет Київської міської ради депутатів трудящих» відомостей про перенумерацію будинку за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] літ. «А», [ADDRESS] та [ADDRESS] літ. «А» не виявлено. Також у матеріалах справи наявна відповідь Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 29.08.2014 р. № 8544/0/062/27-14 та лист прокуратури м. Києва, відповідно до яких в установленому порядку не погоджувались та не присвоювались поштові адреси: [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] літ «А» та [ADDRESS] літ. «А». Як з'ясував, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 р. було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2014 р. з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р. про відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га. по вул. Гамарника 24в, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Цим же рішенням встановлено відсутність факту присвоєння уповноваженим органом поштової адреси: [ADDRESS] та відсутність у 2007 р. будь-яких будівель на спірній земельній ділянці. Тобто, у матеріалах справи відсутні докази присвоєння та наявності адреси - [ADDRESS] в м. Києві. Також позов [PERSON] містить посилання на Договір будівельного підряду № 15 від 14.10.2005 р., але зазначений договір не може підтверджувати право власності [PERSON] на будівлю по [ADDRESS]. Ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Під час надання пояснень представник 3 особи - Державна архітектурно-будівельна інспекція України зазначала про відсутність документів щодо надання дозволів на будівництво будівлі по [ADDRESS]. Згідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] не був та не є власником або користувачем земельної ділянки, яка знаходиться під будівлею [ADDRESS], так як відповідно до рішення Київської міської ради від 29.04.2010 р. № 701/4139 «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» [PERSON] було надано вказану земельну ділянку, на якій [PERSON] самочинно збудував будинок. У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. При цьому постановою Верховного Суду України від 16.05.2012 р. у справі № 6-42цс12 було встановлено, що у зв'язку з цим будівництво будинку на земельній ділянці, яка забудовнику не відводилась, не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок. Постановою судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04.12.2013 р. у справі № 6-130цс13 визначено, що об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що [PERSON], як власник земельної ділянки на момент самочинного будівництва, надала письмові заперечення, в яких заперечила щодо визнання за [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS], а [PERSON], як новий співвласник земельної ділянки, на якій збудовано будинок [ADDRESS] у судовому засіданні заперечила щодо визнання за [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS]. Частки земельної ділянки, на якій збудовано будинок [ADDRESS] не виділено в натурі та співвласниками якої з 21.07.2015 р. є [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого не підтверджені належними та допустимими доказами пояснення представника [PERSON] про те, що вказана будівля знаходиться на 4/10 частинах земельної ділянки, які 21.07.2015 року [PERSON] придбав у [PERSON]. У відповідності до п. 15 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 Цивільного кодексу України). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. У судовому засіданні [PERSON] не надано доказів, введення в експлуатацію будівлі по [ADDRESS], внаслідок чого предметом спору може бути право власності щодо матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) будинку [ADDRESS], але жодною із сторін не заявлено вимог про визнання права власності щодо матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) будинку [ADDRESS]. П. 16 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2014 р. № 5 визначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)». Згідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 1021 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано доказів того, що на момент будівництва він був власником або користувачем земельної ділянки, а тому його позов не підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 376 ЦК України, а підтвердження рішенням суду існуючого в особи права власності - у випадках, встановлених ст. 392 ЦК України. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 цього Кодексу). Як вбачається з матеріалів справи, лист-вимога від 14.02.2006 р., як і посилання на п. 2.4 вищевказаного Договору підряду від 14.10.2005 р. не свідчать про набуття відповідачем прав власності на вищевказані об'єкти нерухомості. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так як [PERSON] не надано до суду доказів набуття права власності (користування) земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], на якій збудовано будинок [ADDRESS], який наразі є матеріалами, обладнанням тощо, які були використані в процесі цього будівництва, виключно як і доказів того, що самочинно здійснене ним будівництво відповідає будівельним нормам і правилам, не порушує охоронюваних законом прав і інтересів інших осіб, і таких обставин і доказів не встановлено і в судовому засіданні. Враховуючи встановлений факт відсутності у [PERSON] прав на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], та відсутності у [PERSON] прав на будинок за адресою: [ADDRESS], який збудований на вказаній земельній ділянці, та враховуючи доведеність невідповідності договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року та договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] з огляду на наступне. Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ч. 1 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. У відповідності до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. П. 1, 2 та 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; в інших випадках, передбачених законом. У відповідності до п. 1.6 Тимчасового порядку присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомості у місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.06.2011 р. № 1094, присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна здійснюється шляхом видання розпоряджень районних в місті Києві державних адміністрацій або наказів Головного управління містобудування та архітектури з подальшим їх внесенням до єдиного реєстру адрес. Як вже з'ясовано судом, на момент укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р., адреси: [ADDRESS] в м. Києві, не існувало та не існує, оскільки відсутнє розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та відсутній наказ Головного управління містобудування та архітектури щодо присвоєння адреси - [ADDRESS] в м. Києві. Відсутність адреси [ADDRESS], підтверджується листом Державного архіву міста Києва від 29.08.2014 року № 02-13/А-91/1967, листом Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 29.08.2014 року № 8544/0/062/27-14 та листом Прокуратури міста Києва. У відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. відчужено частини будинку, який збудовано на земельній ділянці, яка не належала [PERSON], як продавцю частин будинку. Як вбачається із п. 1.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, встановлено, що якщо з поданих нотаріусу документів випливає, що житловий будинок, будівля, споруда тощо збудовані (або будуються) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку та іншого нерухомого майна. Враховуючи той факт, що під час укладення договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. не було надано документів щодо прав [PERSON], як продавця частин будинку, на земельну ділянку, на якій збудовано будинок, то договір купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 р. укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки з поданих документів вбачалось, що житловий будинок (його частини) збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року не містять посилання на кадастровий номер земельної ділянки, на якій збудовано будинок, частини якого було відчужено. Ч. 2 ст. 377 ЦК України визначено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Як з'ясовано судом, у відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2013 р. право власності на 1/2 частину будинковолодіння на підставі рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 26.08.2013 р. за № 2651489, згідно витягу № 10005998, виданого 29.08.2013 р. Реєстраційною службою ГТУЮ у м. Києві, реєстраційний № об'єкта нерухомого майна 167262580000. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. право власності на 1/2 частину будинковолодіння на підставі рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 26.08.2013 р. за № 2651489, згідно витягу № 10005998, виданого 29.08.2013 р. Реєстраційною службою ГТУЮ у м. Києві, реєстраційний № об'єкта нерухомого майна 167262580000. У відповідності до Акту перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 20.06.2014 р., виявлено порушення вимог ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме будівництво двоповерхового індивідуального житлового будинку в Оболонському районі м. Києва без внесення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до єдиного державного реєстру. А згідно з Приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 20.06.2014 р., у термін до 20.07.2014 р. мали бути усунуті допущені порушення вимог ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме будівництво двоповерхового індивідуального житлового будинку в Оболонському районі м. Києва без внесення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до єдиного державного реєстру. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до Акту перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 21.07.2014 р., визначено, що позивач [PERSON] не виконала вимоги Припису від 20.06.2014 р. Згідно з Приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 21.07.2014 р. мають бути усунуті допущені порушення відповідно до вимог чинного законодавства шляхом знесення двоповерхового індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] в Оболонському районі міста Києва. Протоколом про адміністративне правопорушення від 21.07.2014 р. у термін до 20.08.2014 р. було виявлено наступне порушення: за адресою: [ADDRESS] в Оболонському районі м. Києва [PERSON] не виконано вимоги припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Інспекції від 20.06.2014 року, а саме: не усунуто правопорушення виявлені під час перевірки 20.06.2014 року підп. а п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за що передбачена відповідальність ч. 1 ст.188-42 КУпАП. У відповідності до постанови ВСУ від 05.11.2014 р. у справі № 6-135цс14 вирішуючи питання про законність набуття права власності на об'єкти нерухомого майна, суди повинні враховувати, що за положеннями ст. 376 ЦК України право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні статті 376 ЦК України та статті 38 Закону України «Про містобудівну діяльність». Ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до узагальнення ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 р., виходячи з буквального тлумачення норм ст. 4 та ст. 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією України; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади АРК, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України має наслідком визнання правочину недійсним. Тому суд вважає безпідставними твердження представника [PERSON] та твердження нотаріуса Васютенко А.М. відносно того, що права та інтереси [PERSON] не порушені, оскільки 04.09.2014 р. вона продала земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] У відповідності до відмітки на конверті, в якому позов [PERSON] було направлено до суду, позов [PERSON] було відправлено 03.09.2014 року, тобто позовна заява була подана [PERSON] до моменту укладення 04.09.2014 р. договору купівлі-продажу земельної ділянки. Як вже з'ясовано судом, 04.12.2014 р. Київським апеляційним адміністративним судом було винесено постанову у справі № 826/10393/14, якою було відмовлено у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р., яким було надано [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS]. Незважаючи на факт відчуження [PERSON] 04.09.2014 р. земельної ділянки по [ADDRESS], [PERSON] продовжував оскаржувати рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р. на тій підставі, що [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 04.10.2013 р. та договору купівлі-продажу від 10.10.2013 р. є власником будинку по [ADDRESS]. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, повністю доведено позовні вимоги [PERSON] та 3 особи із самостійними вимогами [PERSON], внаслідок чого договір купівлі-продажу від 04.10.2013 року та договір купівлі-продажу від 10.10.2013 року підлягають визнанню недійсними. На підставі викладеного та

Outcome: approved