Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення суми авансу, посилаючись на те, що 10 січня 2015 року між ним та відповідачкою був укладений у простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу будинку по [ADDRESS], за яким відповідачка зобов'язалась укласти із ним угоду купівлі-продажу вказаного будинку, а позивач зі свого боку сплатив 200 доларів США відповідачці на виконання умов попередньої угоди купівлі-продажу будинку. Однак у передбачений попередньою угодою строк, до 5 лютого 2015 року, основна угода купівлі-продажу [ADDRESS] не була укладена з вини відповідачки. Оскільки не було укладено договір купівлі-продажу будинку, то він звернувся до відповідачки з вимогою повернути йому суму авансу в розмірі 200 доларів США. Вважаючи, що укладений договір про передання завдатку в сумі 200 доларів США не є попередній в розумінні закону, бо попередня угода не була посвідчена нотаріально, то сума передана ним відповідачці є авансом, який підлягає поверненню позивачу. На підставі переліченого просив стягнути з [PERSON] суму неповернутого йому авансу в розмірі 5980 грн, витрати на правову допомогу та витрати по сплаті ним судового збору. У судовому засіданні позивач, [PERSON], повністю підтримуючи заявлені ним вимоги, вказував, що він уклав попередню угоду із [PERSON] про подальше укладення договору купівлі-продажу [ADDRESS]. Для придбання вказаного будинку відповідачки він також уклав попередню угоду із іншою особою, щоб отримати кошти для цього шляхом продажу своєї квартири. Вважає, що саме відповідачка затягувала проведення угоди купівлі-продажу [ADDRESS], яка так й не відбулась 5 лютого 2015 року. Вважає, що саме відповідачка винна у зриві укладення договору купівлі-продажу будинку, тому просив суд повністю задовольнити позов. У судовому засіданні відповідачка, [PERSON], не визнаючи позовні вимоги [PERSON], зазначала, що вона не відмовлялась від укладення договору купівлі-продажу свого будинку. Однак зі слів ріелторів їй стало відомо, що позивачу вже на момент укладення основної угоди від 5 лютого 2015 року не потрібен був її будинок. Не заперечувала, що вона особисто не спілкувалась із позивачем на момент укладення основної угоди купівлі-продажу [ADDRESS] з приводу цього. При цьому вважала, що між сторонами був укладений 10 січня 2015 року саме попередній договір, тому вона не повинна нічого повертати [PERSON] за цим договором. Просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Допитана у судовому засіданні свідок, [PERSON], вказувала, що між сторонами по справі дійсно був укладений попередній договір, за умовами якого в січні 2015 року [PERSON] передав в рахунок завдатку спочатку 100 доларів США відповідачці, а згодом їй ще 100 доларів США, як гарантію укладення у подальшому договору купівлі-продажу [ADDRESS]. Стверджувала, що грошові кошти передавались позивачем у її присутності на користь [PERSON] Свідок [PERSON] вказувала в суді, що вона була присутньою при оформленні попередньої угоди купівлі-продажу будинку між сторонами, в ході якого було передано [PERSON] 100 доларів США завдатку на користь [PERSON] Сторони добровільно підписали умови попередньої угоди та зобов'язались у подальшому укласти договір купівлю-продажу будинку відповідачки. На підтвердження доводів [PERSON] про укладення ним 6 січня 2015 року попереднього договору із продажу належної йому [ADDRESS] в матеріалах справи мається угода про завдаток від 6 січня 2015 року, укладена позивачем із [PERSON] (а. с. 20). Згідно до змісту попереднього договору від 10 січня 2015 року, укладеного у простій письмовій формі, вбачається, що [PERSON], як продавець, та [PERSON], як покупець, зобов'язались у подальшому укласти договір купівлі-продажу [ADDRESS] до 5 лютого 2015 року, за яким також позивач передав 100 доларів США відповідачці 10 січня 2015 року, а 22 січня 2015 року передав останній ще 100 доларів США, підтверджуючи цим свої наміри покупця. Передана [PERSON] сума натомість зазначена, як завдаток. При цьому в договорі вказано, що сторона, яка безпідставно ухилятиметься від виконання своїх обов'язків за цим договором повинна відшкодувати збитки іншій стороні. Так за винуватості покупця сума завдатку залишатиметься продавцю (а. с. 4). На підставі ч. 1 ст. 570 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ст. 571 ЦК, якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо ж порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. При цьому сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. Натомість за ч. 2 ст. 570 ЦК, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. При цьому за ст. 635 ЦК попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. За змістом ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином суд встановив, що у порушення умов ст. ст. 635, 657 ЦК сторонами по справі не було укладено нотаріально посвідченого попереднього договору з купівлі-продажу [ADDRESS], тому не можна вважати завдатком передані 200 доларів США [PERSON] на користь [PERSON], оскільки попереднього договору із взаємними зобов'язаннями по купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами фактично не було укладено. Суд при цьому зазначає, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачці сума грошей є авансом, який підлягає поверненню [PERSON] Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України, яка ним була викладена у постанові від 13 лютого 2013 року по справі за № 6-176цс12. Таким чином ст. 571 ЦК, щодо відповідальності кредитора та боржника за порушення зобовязання, забезпеченого завдатком, до спірних правовідносин не може бути застосована. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що [PERSON] повинна повернути [PERSON] отриману від останнього суму авансу в розмірі 200 доларів США. За змістом ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або нормативно-правовим актом. Оскільки сума боргу в іноземній валюті повинна стягуватися за законом в національній валюті за курсом Національного Банку України станом на момент ухвалення рішення, то відповідно до курсу НБУ станом на 26 березня 2015 року з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з авансу в розмірі 4700,16 грн. (200 х 23,500799 = 4700,16). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь [PERSON] також підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати останнього по сплаті судового збору в загальному розмірі 365,40 грн. В матеріалах справи маються також документально підтверджені витрати [PERSON] на правову допомогу адвокатом Мацегора К. Ф. в сумі 800 грн. за надану позивачу консультацію, складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову (а. с. 5). На підставі п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у справі (складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача також витрати останнього на правову допомогу адвоката в розмірі 800 грн.

Outcome: approved