Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом про звільнення від нарахованої заборгованості по сплаті аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 27.01.2001 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . У 2012 році позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, а відповідач [PERSON] звернулась із позовом про стягнення аліментів. Однак, в ході розгляду справи про розірвання шлюбу, сторони примирились, а позов ухвалою суду закрито. При цьому, позов про стягнення з [PERSON] про стягнення аліментів, останнім визнано та судом ухвалено рішення про задоволення такого. Відтак, починаючи з 2012 року відповідач із виконавчим листом не зверталась, оскільки вони примирились, проживали разом, матеріально утримував сім`ю та надавав усі необхідні кошти. Враховуючи те, що [PERSON] звернулася до виконавчої служби лише у березні 2021 року, тобто після того, як між сторонами виникли сімейні непорозуміння на грунті ревнощів, тому нарахування заборгованості з 2012 року по квітень 2021 року є незаконним та безпідставним, оскільки в зазначений період позивач опікувався дочкою, надавав матеріальну допомогу, при цьому після пред`явлення виконавчого листа в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання дочки. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.07.2021 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 19.07.2021 року відповідач подала суду відзив, в якому просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення у справі №706/830/12 було проголошено Міжгірським районним судом в судовому засіданні 22.05.2012 року за участі [PERSON] . Він визнав заявлений мною позов, визнав всі обставини зазначені в позові, йому було відомо про зміст цього судового рішення і він його не оскаржував в апеляційному порядку. Отже, він зобов`язаний був виконувати рішення суду, однак не робив цього. У своєму позові [PERSON] посилається на норму ч. 3 ст. 197 СК України та правовий висновок Верховного суду Касаційного цивільного суду викладений в постанові від 25.06.2018 року за результатами розгляду справи №523/1974/16-ц. Однак вважаю, що обставини даної справи і справи №523/1974/16-ц не є тотожними, зокрема, позов у справі №523/1974/16-ц було подано до суду на початку 2016 року і провадження у цій справі було відкрито на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2016 року (ЄДРСР №58066132). Тобто на час розгляду даної справи ще діяла норма ч. З ст. 197 СК України. Натомість ч. 3 ст. 197 СК України було виключено Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набув чинності 05 жовтня 2016 року. Отже, до спірних правовідносин дана норма не може бути застосована, що підтверджується, зокрема, практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 18.12.2020 року у справі №523/1374/18 (ЄДРСР №93708788) та постанові від 29.05.2019 року у справі №754/12811/16-ц (ЄДРСР №82261627). В постанові від 29.05.2019 року за результатами розгляду справи №754/12811/16-ц Верховний Суд Касаційний цивільний суд, задовольняючи касаційну скаргу і скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, зазначав, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З матеріалів справи №754/12811/16-ц вбачалося, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.05.2012 року позивача було стягнуто аліменти на утримання сина і це рішення набрало законної сили. Проте, апеляційний суд не врахував, що законних підстав для звільнення як від обов`язку утримувати дитину, так і від сплати залишку заборгованості за аліментами позивач не зазначив та відповідних доказів не надав. Верховний Суд зауважив, що позивач зобов`язаний сплачувати аліменти та як один з батьків несе обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України. Отже, апеляційний суд не врахував, що позивач був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов`язок з їх сплати, вказане рішення та визначений розмір заборгованості не оскаржував, однак доказів на підтвердження добровільної їх сплати не надав. Верховний Суд відхилив доводи позивача про те, що він проживав із колишньою дружиною та дитиною, віддавав дружині усю заробітну плату, оскільки вчинення вказаних дій не знімає з батька обов`язок зі сплати аліментів на утримання сина. Верховний Суд також зауважив, що апеляційний суд не врахував, що ч. 3 ст. 197 СК України, на підставі якої суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для звільнення від сплати залишку заборгованості за період з 14.11.2013 року по вересень 2015 року, була виключена на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності 02.10.2016 року, разом з тим, позов у справі №754/12811/16-ц було подано лише 19.10.2016 року, т.т. на час звернення до суду із позовом норма ч. 3 ст. 197 СК України втратила чинність та не передбачала права суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості в разі її виникнення внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Частиною другою статті 197 СК України передбачено звільнення платника аліментів від заборгованості, якщо в період накопичення цієї заборгованості у нього в житті склалися важкі життєві обставини, через які він дійсно не міг сплачувати аліменти. Однак про існування таких обставин в житті [PERSON] в позові не йдеться і доказів таких обставин до позову не додано. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.08.2021 року справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, як не заявляє самостіних вимог на предмет спору: Міжгірський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про звільнення від нарахованої заборгованості по сплаті аліментів передано на розгляд до Воловецького районного суду Закарпатської області. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 10.08.2021 року даний позов прийнято до провадження судом на призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.08.2021 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, клопотання представника відповідача про допит свідка задоволено. Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю, додатково пояснив, що йому було достеменно відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів, однак йому ніхто не казав його виконувати, оскільки він з дружиною примирився та проживав разом, утримував сім`ю та надавав відповідну матеріальну допомогу. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у позові, підкресливши, що у період з 2012 року до квітня 2021 року, за який позивачу нарахована заборгованість зі сплати аліментів, останній проживав однією сім`єю зі стягувачем [PERSON] , вони мали спільний бюджет, разом утримували спільну доньку [PERSON] , тому нарахування позивачу заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період є безпідставним та незаконним. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов заперечили з мотивів, викладених у відзиві, при цьому відповідач додатково пояснила, що позивач їй зраджував з коханкою, матеріальної допомоги на доньку не надавав. Разом з тим, коли народилася друга дитина - син [PERSON] 2013 р.н., позивач допомагав лише із сином, а доньку ігнорував. Третя особа у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами по справі, що з 27.01.2001 року позивач перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.05.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з [PERSON] щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] 2004 р.н., у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.05.2012 року, і до повноліття дитини на користь матері дитини [PERSON] . На виконання рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.05.2012 року судом 14.08.2012 року виданий виконавчий лист №706/830/12. 03.03.2021 року головним державним виконавцем Міжгірський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Звірич Н.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64683057 з виконання виконавчого листа №706/830/12, виданого 14.08.2012 року Міжгірським районним судом Закарпатської області. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем, заборгованість [PERSON] за виконавчим листом по справі №706/830/12 станом на 01.04.2021 року складає 150 666,65 гривень. Факт проживання сторін за однією адресою учасниками справи не оспорювалось, при цьому стверджується відповідною довідкою Міжгірської селищної ради №2453 від 19.03.2021 року. Між тим, суд не бере до уваги акт від 12.05.2021 року, оскільки такий не відповідає жодним вимогам до таких документів. Отже між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання аліментних зобов`язань. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до такого висновку. За вимогами ст. 150 СК України батьки зобов`язані забезпечувати належне утримання та виховання дітей. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8, 9 ст. 7 СК України під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 9 СК України встановлено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 188 СК України закріплено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Згідно з ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частиною другої статті 197 СК України встановлено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зі змісту даної норми слідує, що підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Позивач та його представник не погоджується із здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості з аліментів за період з травня 2012 року по квітень 2021 року, стверджуючи, що у цей період він мешкав разом зі своєю дружиною та дочкою однією сім`єю, опікувався дочкою, тому вважає, що нарахування заборгованості за цей період є незаконним та не відповідає чинному законодавству. В судовому засіданні позивач надавав пояснення про те, що у період з 2012 року офіційно працював, проживав разом з дружиною та спільною донькою і сином, мав постійний заробіток, при цьому конкретних сум та періодів, коли він надавав таку допомогу, не вказав. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала, що у період з 2012 року позивач проживав разом з нею та їхньою донькою та сином разом, але підкреслила, що відносини між подружжям були напруженими. Зазначила, що дійсно надавав їй матеріальну допомогу на утримання спільної дитини, але лише на сина, а донькою не цікавився, а тому їй допомагали батьки чим могли, оскільки 2 роки перебувала у декретній відпустці по догляду за сином. Неповнолітня свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони по справі є її батьками. Батько нею опікувався дуже рідко, їй не давав жодних коштів, в основному за всі витрати сплачували мати та бабця, які нею і опікувались. Крім цього, наголосила, що батько її безпричинно ображав, казав, що вона не його донька. Відповідно до ч.1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. З розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що заборгованість нараховується починаючи з 03.05.2012 року, що відповідає змісту рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.05.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду про стягнення аліментів не оскаржувалось, оскільки відповідач визнав позов, набрало законної сили та видано виконавчий лист Пред`явлення позивачем виконавчого листа до відділу державної виконавчої служби в березні 2021 року не звільняє відповідача від обов`язкового виконання рішення суду в добровільному порядку. [PERSON] звернулася до виконавчої служби з виконавчим листом у березні 2021 року, тобто після спливу майже десяти років з моменту видачі вказаного виконавчого листа, тому суд вважає, що службовими особами державної виконавчої служби не порушені вимоги щодо стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами. Примусове виконання судових рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове рішення. Порядок стягнення аліментів визначено Законом України «Про виконавче провадження». Отже, за наявності судового рішення про стягнення аліментів, яке перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, боржник зобов`язаний здійснювати відрахування на сплату аліментів в порядку визначеному законом. Окрім того, позивачем суду не надано жодного доказу щодо добровільної сплати ним аліментів на користь відповідачки - квитанцій, розписок, звітів від роботодавця про утримання аліментів, відомостей з ДВС про перерахунок аліментів на депозитний рахунок, договору відчуження нерухомого майна на користь дитини. Відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Отже, законодавцем встановлено, що лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. При цьому, суд з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, може вирішити питання щодо звільнення від сплати заборгованості з аліментів, а незобов`язаний це зробити. Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Позивач не надав суду жодного доказу про тяжку хворобу. Проживання позивача разом з відповідачем у період з 2012 року та часткового надання матеріальної допомоги у розмірі, що не відповідає розміру аліментам, встановленим законом, що підтверджено у судовому засіданні поясненнями сторін по справі та показаннями свідків, не є тією обставиною, яка у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України має істотне значення, отже не є підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами. Стороною позивача не доведено існування жодних істотних обставин, які б могли слугувати достатньою підставою для повного звільнення від заборгованості за аліментами. Як визначеност.194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Так, заборгованість нарахована в межах строків, визначних ст.197 СК України, а саме в межах 10 років. Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до частини сьомої цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір (чинний на час розгляду справи). Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. З урахуванням викладеного, з огляду на те, що позивачем не доведено в судовому засіданні існування обставин, передбачених ч.2 ст.197 СК України, наявність яких є можливою підставою для звільнення від заборгованості з аліментів, яка нарахована відповідачем з дотриманням вимог ст.194, 195 СК України, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed