Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся з вищевказаним позовом до відповідача та просив визнати договір фінансового лізингу №1787 з додатками від 15.11.2016 року недійсним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на свою користь грошові кошти в розмірі 59511,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.11.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №1787, предметом якого був транспортний засіб «KIA NEW Sportage». Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль KIA NEW Sportage) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Зазначив, що в мережі інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля вартістю 270000,00 грн., розміщене працівниками відповідача, зателефонував менеджеру, який йому роз'яснив, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. В офісі компанії позивачу пояснили, що він спочатку повинен сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в розмірі 59511,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. Позивачем на виконання умов договору було сплачено рахунок на суму 59511,00 грн. Зазначив, що при вивченні умов договору та додатки до нього, йому стало зрозуміло, що вартість транспортного засобу значно більша ніж та на яку він розраховував. Після цього позивач написав заяву про розірвання договору, однак відповідач сплачені позивачем кошти не повернув та відповіді на заяву не надіслав. Також зазначає, що представником ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не було роз'яснено позивачу, що платіж в сумі 59511,00 грн. є комісією за організацію угоди, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач вважав зазначену суму коштів частковою оплатою вартості транспортного засобу, оскільки так його впевнив представник відповідача при оформленні договору. Крім того, відповідач предмет лізингу позивачу не передав. Після неодноразових дзвінків до компанії, представник компанії відповідача зазначила, що за такою ціною автомобіля у них не має та йому необхідно написати заяву про повернення коштів. Зазначив, що відповідна заява була написана, однак станом на день звернення до суду грошові кошти повернуто не було. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В ході розгляду справи представник відповідача надав пояснення в яких проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивач не сплатив 50 % вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому транспортний засіб поставлено не було. Також зазначив, що ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає зазначення у договорі продавця, оскільки річ буде куплена у майбутньому, продавець може бути ліквідований, річ може бути змінено позивачем, продавця обирає сам позивач. Зазначив, що сторони мали намір укласти договір лізингу, а не купівлі - продажу. Крім того, в момент підписання договору, сторонами було досягнуто всіх істотних умов, визначених ЗУ «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Зазначив, що нотаріальна форма не є обов'язковою для договорів непрямого лізингу. Також, договір має детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу, підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього. Крім того, посилається на те, що відповідно до п.12.1 договору застосовується штраф у вигляді 20-40 % від авансового платежу та 100 % від комісії за організацію угоди. З урахуванням викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Враховуючи те, що представник відповідача надав пояснення суду з приводу пред'явленого позову, судом досліджені всі матеріали справи та докази і заперечення сторін, підстави, передбачені ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в ній відсутні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву представника позивача, письмові пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.11.2016 року між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» був укладений договір фінансового лізингу №1787, предметом якого був транспортний засіб марки «KIA NEW Sportage». Позивачем на виконання умов договору було сплачено відповідачу ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» комісію за організацію угоди в сумі 59511,00 грн., що підтверджується квитанцією від 15.11.2016 року. Позивач вважає, що вказаний договір є нікчемним, з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 59511,00 грн., що були сплачені за спірним договором. Представник відповідача заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що законодавством встановлено необхідність простої письмової форми договору фінансового лізингу, яка б визначала досягнення згоди сторонами, щодо усіх істотних умов договору. Нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається. При цьому, за бажанням сторін нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу може відбуватись у добровільному порядку за вимогою одного з учасників договору фінансового лізингу на підставі ч. ч. 1, 4 ст. 209 ЦК України. В свою чергу, відповідно до п.п. 1.8 договору, сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотримання всіх його істотних умов, на що слід зазначити наступне. Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21. Згідно з ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні, (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно з п.п.1,2 ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний у передбачений договором строк надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п.2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідченні підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема договір фінансового лізингу. Таким чином, умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо нотаріального посвідчення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №1787 від 15 листопада 2016 року за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу №1787 від 15 листопада 2016 року є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений, а тому посилання представника відповідача є необґрунтованими та не приймаються до уваги. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п.13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 59511,00 грн., що були сплачені позивачем за спірним договором. Також є необґрунтованими посилання представника відповідача на те, що умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги були викладені детально, сторони досягли згоди щодо умов договору, позивач мала повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання та не приймає їх до уваги, так само як і надану ним судову практику судів апеляційної інстанції, з огляду на наступне. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із норм законодавства, необхідною умовою укладення договору є досягнення між сторонами згоди щодо його істотних умов. Відповідно до ч. 2. ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є розмір лізингових платежів. Тобто, істотною умовою договору фінансового лізингу є лізингові платежі. В пункті 10.3 договору фінансового лізингу № 1787 від 15.11.2016 р. сторонами обумовлено щомісячний платіж в розмірі еквівалентному 352,27 доларів США. Додатком № 1 до договору «Графік сплати авансового внеску» передбачено щомісячний платіж в розмірі еквівалентному 942,82 доларів США. Додаток №3 до договору «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів» між сторонами взагалі не узгоджувався та не підписувався, хоча значиться як невід'ємна частина договору відповідно до п. 2.2, п. 9.4, п. 10.14, п.11.4, п.16.12 та «Стаття 17. Прикінцеві положення» договору. Таким чином, сторони договору не домовились про розмір лізингових платежів, а отже сторонами не досягнуто згоди щодо істотної умови договору. Згідно з частиною першою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Отже встановлено, що в запропонованому ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» договорі включені умови, які є несправедливими. Системний аналіз умов договору свідчить, що до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: комісія за організації угоди - 10%, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу - 3% від ціни предмета лізингу. В пункті 12.1 договору передбачено, що внаслідок розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, він має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням про розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця, а лізингодавець у строк встановлений чинним законодавством розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору. Кошти за організацію угоди в такому випадку не повертаються. Також, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Тобто, договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Згідно з частиною п'ятою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до абзацу третього частини шостої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Таким чином, підставою для визнання договору недійсним є несправедливість його умов, які є такими відносно [PERSON] як споживача лізингових послуг. Верховним Судом України прийнято постанову від 16.12.2015 р. в справі №6-2766цс15, де викладено наступний висновок: Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» на судову практику апеляційних судів є недоречним, оскільки Верховним Судом України висловлена власна позиція щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договорів лізингу, стороною яких є фізична особа, яку суд має врахувати при вирішенні даного спору. Ст. 16 ЦК України закріплює право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що позивач довела ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» із змінами, внесеними законом № 2037-VIII від 17.05.2017 року ставка судового збору за подання до суду позовної заяви матеріального характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 640,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з зазначеною позовною заявою було сплачено судовий збір в розмірі 595,12 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми сплаченого судового збору 595,12 грн. та на користь держави в розмірі 44,88 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved