Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати кредитний договір № 1109299600 від 11.12.2006р. укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі-ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] недійсним; визнати взаємопов'язаний договір іпотеки № 1109299600 від 11.12.2006р. укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] недійсним та про стягнення з відповідача судових витрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.12.2006р. він уклав з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір № 1109299600, відповідно до якого банк зобов'язався надати йому кредит в розмірі 40000 доларів США. Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань було укладено договір іпотеки № 1109299600 від 11.12.2006р., відповідно до якого він передав в іпотеку своє майно, а саме нежитлове приміщення - об'єкт нерухомості, яке знаходиться за адресою [ADDRESS]. За цільовим призначенням кредитний договір є споживчим кредитом (п. 1.4 кредитного договору) та на нього в момент укладення розповсюджувалися вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та законодавство з питань захисту споживачів фінансових послуг. Однак, п. 1.4 кредитного договору не містить інформації щодо сукупної вартості кредиту, обов'язковість наявності якої у змісті кредитних договорів визначена п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В процесі виконання кредитного договору позивачу стало відомо, що розмір щомісячних платежів, зазначених в додатку до кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 р. не відповідає розміру процентної ставки, вказаному в п. 1.3.1 кредитного договору. Для захисту своїх прав він в 2015 році звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Однією з визначених у позові підстав для визнання графіку недійсним до кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 р. була невідповідність зазначеному у графіку (додатку №1) до договору щомісячного платежу - 303,03 доларів США - умовам кредитного договору щодо відсоткової ставки 12,3% річних, адже виходячи з інформації цьогододатку №1 до кредитному договору №1109299600 від 11.12.2006 року розраховувався і розмір його зобов'язань як позичальника. Так, відповідно до висновку експерта № 3198/3199-16 від 16.12.2016 року судово-економічної експертизи [PERSON] було встановлено, що обов'язок позичальника [PERSON] за кредитним договором № 1109299600 від 11.12.2006 року сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» не відповідає умовам кредитного договору №1109299600 від 11 грудня 2006 року щодо повернення 40000 доларів США зі сплатою 12,3 % річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області по справі №320/780/16-ц задоволені позовні вимоги [PERSON], визнано недійсним додаток № 1 (графіку) до кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 року. Вважає, що відповідач ввів його в оману щодо фактичної суми вартості кредиту та щомісячних платежів, не повідомив щодо кінцевої сукупної вартості кредиту. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. У даному випадку невідповідність зазначених сум платежів у графіку до кредитного договору №1109299600 від 11.12.2006 р. умовам самого кредитного договору не відповідає, що є підставою для визнання його таким, що не відповідає чинному законодавству. Просить визнати вказаний договір недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України. Крім того, вважає, що враховуючи зазначення у договорі - недійсного основного зобов'язання є всі підстави для визнання договору іпотеки №1109299600 від 11.12.2006 р. недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі за обставинами, викладеними в позові, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.В матеріалах справи міститься заперечення відповідача на позов, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв'язку з недоведеністю позивачем недобросовісності банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягли б за собою визнання кредитного договору недійсним. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, про поважні причини своєї неявки суд не повідомив. Раніше надав суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 11.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1109299600, відповідно до умов якого, [PERSON] було надано кредит в сумі 40 000,00 доларів США на строк до 08 грудня 2017 року з процентною ставкою 12,30 % річних, погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору, погашення нарахованих процентів згідно з п.1.3.4. договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за які були нараховані проценти /а.с.10-16/. Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] щодо погашення кредиту, 11.12.2006 року був укладений договір іпотеки /а.с.7-9/, відповідно до п. 1.1 якого, іпотекодавець з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 1109299600, укладеного 11.12.2006р. передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме - нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 87,2 кв.м., що є власністю іпотекодержателя та знаходиться за адресою: Запорізька область, [ADDRESS]. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо. Підпис позичальника в договорі свідчить, що він ознайомлений з умовами кредитування він з ними згоден. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. П. 8.2 споживчого кредиту передбачено, що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. В п. 9.13 договору зазначено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист справ споживачів», відповідно до вимог якого, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:….д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо). Отже, при оформленні споживчого кредиту та договору іпотеки позивачу було відомо у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту про що свідчить його підпис у споживчому кредитному договорі і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані та виконувалися сторонами тривалий час, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку, що не спростовано і в судовому засіданні. Зочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.10.2015 року, яке набрало законної сили 12.02.2016 року, задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту № 1109299600 від 11.12.2006 року не виконаним, умови п.1.2.2 договору кредиту № 1109299600 від 11.12.2006 року недійсними, а пов'язані з договором додаткові угоди № 1 від 17.08.2007 року, № 2 від 18.02.2009 року та № 3 від 18.02.2009 року недійсними, а дії незаконними - відмовлено /а.с.33-36/. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вказаним рішенням суду було встановлено, щопідписуючи договір, позичальник [PERSON] та банк засвідчили, що ними узгоджені всі істотні умови договору, цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань в ньому зазначених.Встановлено, що оспорюваний договір споживчого кредиту повністю відповідає нормам цивільного законодавства України. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.04.2017 року, яке набрало законної сили 26.02.2018 року, були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсним додаток № 1 - графік погашення кредиту до договору про надання споживчого кредиту № 1109299600 від 11 грудня 2006 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] /а.с.17-18/. Підставою для визнання недійсним додатку № 1 графіку погашення споживчого кредиту став висновок судового експерта [PERSON] № 3198/3199-16 від 16 грудня 2016 року, відповідно до якого обов'язок позичальника [PERSON] за кредитним договором № 1109299600 від 11.12.2006 року сплачувати щомісячно 303,03 доларів США на користь кредитора ПАТ «УкрСиббанк» не відповідає умовам кредитного договору № 1109299600 від 11.12.2006 року щодо повернення 40000 доларів США зі сплатою 12,3 % річних у строк з 10 січня 2007 року по 08 грудня 2017 року /а.с.20-24/. Однак, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивач належним чином виконував свої обов'язки з оплати кредиту та відсотків станом до 18.07.2011 року, відповідно до довідок-розрахунків заборгованості за кредитним договором, та не ставив питання про визнання вказаного договору недійсним, що свідчить про те, що йому були відомі суми щомісячних платежів, а тому доводи позивача про його необізнаність в розрахунку залишку заборгованості по кредиту є безпідставними /а.с.37-44/. При укладенні даного договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Відповідно до правової позиції, викладеній в Постановах Верховного суду України від 10.06.2015 року по справі №6-449цс15 і в справі № 6-301 цс156, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Посилання позивача в судовому засіданні на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту є безпідставними, виходячи з наступного. Згідно п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Вказані Правила були введені в дію постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Пунктом 4 вказаної Постанови визначено, що вона набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, яка відбулась 25 травня 2007 року. Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту почали свою дію з 04 червня 2007 року. Споживчий кредит № 1109299600 був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 11.12.2006 року, тобто до прийняття та введення в дію Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість товару. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів в випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, не розповсюджують свою дію на кредитні договори, що були укладені до прийняття даних правил, тобто, на кредитний договір № 11092996000 від 11 грудня 2006 року, який оскаржує позивач, також. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було постановлено внести ряд змін до Закону України «Про захист прав споживачів». В прикінцевих положеннях Закону зазначено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Так, офіційна публікація Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» відбулася 15 жовтня 2011 року, тобто Закон набрав чинності 16 жовтня 2011 року. Таким чином, зміни, що були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» не розповсюджують свою дію на кредитні договори що були укладені до 16 жовтня 2011 року, тобто і на спірний кредитний договір, укладений між сторонами 11 грудня 2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його стороною (сторонами) вимог які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Аналізуючи матеріали справи наявність жодної з цих підстав для визнання недійсності Кредитного договору позивач суду не довів та їх судом не встановлено. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі повідомивши про це кредитодавця, але зазначеним правом не скористався. Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тобто позивач не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору, звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку). Таким чином сторони досягли всіх істотних умов щодо укладання кредитного договору саме в іноземній валюті. Щодо посилань позивача на несправедливість умов кредитного договору суд вважає необхідним зазначити наступне. Банком було надано фінансові послуги позивачу з дотриманням норм законодавства. Підписавши кредитний договір та загальні умови кредитування позивач підтвердив, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених Банком, і що йому надано повну, достовірну та детальну інформацією про сукупну вартість кредиту положення договору, погодився з тим, що усі платежі повинні бути сплачені в доларах США. Кредитний договір містить всі істотні умови договору, відповідає всім нормам чинного законодавства, позивач виконував його умови. Підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Твердження позивача про те, що укладений ним з відповідачем договір порушує принцип добросовісності і створює істотний дисбаланс прав та обов'язків, та введення в оману однією стороною правочину іншої є непереконливими, виходячи з наступного. Укладений кредитний договір та всі супутні документи були добровільно підписані, що не заперечував і сам позивач, а відтак останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Крім того, договір був частково виконаний Позивачем. Оскільки Графік погашення кредиту містить детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту на весь період кредитування не можна погодитися з доводами Позивача стосовно не обізнаності позивача стосовно сукупної вартості кредиту. Такеож, правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введене в оману і сам факт оману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду Україна від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення Отже, зі змісту наведених правових норм слідує, що правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою введення в оману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження наявності обставин, що тягнуть визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, так само як і тих, що свідчили б про порушення сторонами вимог ст. 203 цього кодексу. Не надав доказів введення його в оману. За таких обставин вимоги позивача щодо визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованою. Крім того, як вбачається з вищедослідженого рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.10.2015 року, яке набрало законної сили 12.02.2016 року, в 2007 та 2009 роках позивачем були підписані додаткові угоди до кредитного договору, зокрема було погоджено новий графік погашення кредитної заборгованості, тобто позивач був обізнаним про зміст договору та фактично приступив до його виконання. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання кредитного договору недійсним. Щодо вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, суд виходить з того, що цей договір є похідним від кредитного договору, на забезпечення виконання якого його було укладено, на теперішній день даний договір є чинним, його не визнано недійсним, та діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена ст.204 ЦК України, а тому підстав для визнання договору іпотеки недійсним, який був укладений з метою забезпечення зобов'язання кредитного договору, не вбачається. Доводи [PERSON] про встановлення рішенням суду недійсності додатку № 1 - графіка погашення кредиту до договору про надання споживчого кредиту № 1109299600 від 11 грудня 2006 року можуть бути підставою для можливого перерахунку заборгованості, що стягнута з позивача в разі сплати ним сум відповідно до вказаного графіку тощо, вимоги про що не заявлено. На підставі викладеного, аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог в обраний ним спосіб захисту, а, відтак, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed