Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та уточнюючі позовні вимоги просив суд визнати договір купівлі продажу магазину розміром 12,45 х 16,85м під літерами «А-1» (загальною площею 184, 0 кв.м.) з шейкою підвалу під літерою «В», «І» замощення, за адресою [ADDRESS], від 17.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенко О.І. та зареєстрований в реєстрі під №2663, частково недійним в частині покупця [PERSON]. Визнати [PERSON] покупцем за договором продажу магазину розміром 12,45 х 16,85м під літерами «А-1» (загальною площею 184, 0 кв.м.) з шейкою підвалу під літерою «В», «І» замощення, за адресою [ADDRESS], від 17.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенко О.І. та зареєстрований в реєстрі під №2663. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину магазину розміром 12,45 х 16,85м під літерами «А-1» (загальною площею 184, 0 кв.м.) з шейкою підвалу під літерою «В», «І» замощення, за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.04.2013 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON], з іншої сторони, укладено договір купівлі продажу магазину, розміром 12,45 х 16,85м під літерами «А-1» (загальною площею 184, 0 кв.м.) з шейкою підвалу під літерою «В», «І» замощення, за адресою [ADDRESS]. У відповідності до вказаного договору [PERSON] передає, а покупці [PERSON] та [PERSON], приймають у свою власність по ? вказаного магазину. З об'єктивних причин, а саме, у зв'язку із тим, що позивач з померлим [PERSON], планували спільний бізнес, який полягав в тому, що позивач придбає нерухомість у вигляді магазину, а [PERSON], організує в ньому торгівлю продуктами харчування та побутовими товарами. Відкриття магазину потребувало певного часу та [PERSON] разом з [PERSON], для закріплення партнерських відносин оформили ? частину магазина на [PERSON], але фактично ця ? частина магазина мала залишатися у власності позивача. Оскільки [PERSON], не мав на той час коштів для придбання магазина та не мав за мету бути його власником, всю суму при укладанні договору купівлі-продажу сплачував позивач, як фактичний покупець. Отже, волевиявлення позивача придбати магазин на двох на час вчинення правочину не було вільним, та відбулось внаслідок збігу обставин, які формально перешкоджали в оформленні права власності на магазин в цілому на своє ім'я. 23.07.2014 [PERSON] загинув, спадкоємці після його смерті не заявляли свої права на магазин, так як знали, що він фактично знаходиться у власності позивача. На даний час позивач не має можливості оформити на себе право власності на магазин, що призводить до порушення його прав, у зв'язку із чим позивач вимушений звернутися до суду. Присутній в судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити її в повному обсязі. Присутній в судовому засіданні відповідач [PERSON], та його представник позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, до почату розгляду справи надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала,не заперечувала проти їх задоволення (а.с.47). Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, до почату розгляду справи надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав,не заперечував проти їх задоволення (а.с.56). Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 17.04.2013 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON], з іншої сторони, укладено договір купівлі продажу магазину, розміром 12,45 х 16,85м під літерами «А-1» (загальною площею 184, 0 кв.м.) з шейкою підвалу під літерою «В», «І» замощення, за адресою [ADDRESS] (а.с.12). У відповідності до вказаного договору [PERSON] передає, а покупці [PERSON] та [PERSON], приймають у свою власність по ? вказаного магазину, що також видно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-15). В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що у зв'язку із тим, що він з померлим [PERSON], планували спільний бізнес, який полягав в тому, що позивач придбає нерухомість у вигляді магазину, а [PERSON], організує в ньому торгівлю продуктами харчування та побутовими товарами та тим, що відкриття магазину потребувало певного часу, [PERSON] разом з [PERSON], для закріплення партнерських відносин оформили ? частину магазина на [PERSON], але фактично ця ? частина магазина мала залишатися у власності позивача, який самостійно укладав договори, щодо комунального та технічного обслуговування даного магазину, що не заперечувалось в судовому засіданні відповідачем та підтверджується письмовими матеріалами справи, а саме : договором про подачу питної води з комунального відводу № 36 (а.с.16-19), договором про приєднання до електричних мереж № 15578-00 (а.с.23-24), та рахунками на ім'я позивача, щодо обслуговування зазначеного магазина (а.с.20,25,26,27,28,29,30,31,32). 23.07.2014 помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 33), спадкоємцями після смерті якого, відповідно до інформаційної довідки № 74/01-16 від 07.06.2017 виданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу (а.с. 11 матеріалів справи про забезпечення доказів № 177/467/17), є малолітній [PERSON], в інтересах, якого діє [PERSON], та [PERSON], які в ході розгляду цивільної справи визнали позовні вимоги позивача. Так, як на даний час позивач не має можливості оформити на себе право власності на фактично належне йому нерухоме майно, він був вимушений звернутися до суду, за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно норми ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 3 ст. 203 ЦК України, за якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначив в своїй письмовій заяві відповідач [PERSON] (а.с.56), грошові кошти в сумі 35170,00 гривень, він прийняв саме від позивача [PERSON], у відповідності до вимог укладеного договору купівлі-продажу магазину, після чого [PERSON] передав [PERSON] технічну документацію та ключі від магазину. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, беручи до уваги, те, що відповідачами визнано позовні вимоги, які не суперечать закону та порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Outcome: approved