Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про повернення виплаченої допомоги з безробіття та вартості професійного навчання. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач [PERSON] звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи та набув статус безробітного 08.08.2017р. на підставі власноручно підписаної заяви. За час перебування на обліку він, відповідач, отримав у центрі зайнятості матеріальне забезпечення (допомогу по безробіттю) з 15.08.2017 року по 09.08.2018 року в сумі 81334, 68 грн. та соціальні послуги. Зокрема, згідно договору про професійне навчання безробітного від 22.01.2018 року №13501801220000, укладеного центром зайнятості, [PERSON] проходив професійне навчання з підвищення кваліфікації у Львівському національному аграрному університеті за спеціальністю «Комп`ютерна та інженерна графіка в середовищі AvtoCAD - 2012» з 23.01.2018р. по 02.02.2018р. За результатами навчання [PERSON] отримав свідоцтво про підвищення кваліфікації за напрямом «Комп`ютерна та інженерна графіка в середовищі AvtoCAD». Вартість професійного навчання згідно листа Львівського обласного центру зайнятості від 03.04.2019р. №09-1151/0-19 за період з 23.01.2018 року по 02.02.2018 року становить 1772, 27 грн. 06 листопада 2018 року в Єдину інформаційно аналітичну систему служби зайнятості в закладку Довідник ПОУ (ЄДРС) завантажено файл страхувальника, а саме фізичної особи підприємця [PERSON] про те, що він зареєстрований як фізична особа - підприємець з 26.03.2004 року. На підставі виявленого факту, Львівським міським центром зайнятості проведено розслідування страхового випадку відповідно до «Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття» відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». З`ясовано, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець з 26.03.2004р. згідно даних управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради та під час реєстрації і набутті статусу безробітного 08.08.2017 року та в період перебування на обліку, безробітний не повідомив службу зайнятості, що зареєстрований як фізична особа підприємець з 26.03.2004р. (акт розслідування страхових страхових випадків №44 від 09.04.2019р.). Львівським міським центром зайнятості 01.02.2019р. скеровувалось повідомлення про відшкодування коштів, але таке повернулось за закінченням встановленого строку зберігання. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь кошти в сумі 83106 (вісімдесят три тисячі сто шість) гривень 95 коп. як повернення виплаченої допомоги з безробіття, вартості професійного навчання., та судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривень 00 коп. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.09.2020р. позов Львівського міського центру зайнятості до [PERSON] про повернення виплаченої допомоги з безробіття та вартості професійного навчання задоволено, стягнено з [PERSON] на користь Львівського міського центру зайнятості кошти у сумі 83106 (вісімдесят три тисячі сто шість) гривень 95 коп. та судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот одна) гривень 00 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року у цивільній справі № 465/3437/19 скасовано. Підстави такого рішення викладені в ухвалі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначили, що відповідач не порушував законодавство України, підприємницькою діяльністю не займається з 2004 року й до сих пір. Крім того, просять врахувати ту обставину, що постановою Господарського суду Львівської області від 26.04.2007р. припинено підприємницьку діяльність [PERSON] . В судовому засіданні представники третіх осіб, кожен окремо, повідомили, що відповідач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності без створення юридичної особи, перебуває та перебуває на обліку. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 08 серпня 2017 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою до Львівського міського центру зайнятості про надання йому статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в якій вказав, що ознайомлений з правами та обов`язками, зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів. Відповідно до акту Львівського міського центру зайнятості №44 від 09.04.2019р. розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», при звірці даних з Довідника ПОУ (ЄДРС) виявлено, що відповідач при зверненні до Львівського міського центру зайнятості не повідомив про факт реєстрації як фізичної особи підприємця. Статус безробітного наданий 08.08.2017р. Виплата допомоги з безробіття призначена з 15.08.2017р. та припинена 10.08.2018р. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 ЗУ «Про зайнятість населення», безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є допомога по безробіттю. Відповідно до ч.3 ст.44 ЗУ «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Як вбачається з заяви [PERSON] про надання (поновлення) статусу безробітного від 08.08.2017р., він, відповідач, не є зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності. Згідно листа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 14.03.2019р. №2902-268 підтверджено, що відповідач, [PERSON] , зареєстрований як фізична особа підприємець 26.03.2004р., а інформація про припинення ним підприємницької діяльності відсутня. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Господарського суду Львівської області від 26.04.2007р. у справі №5/743-8/54 А припинено підприємницьку діяльність [PERSON] , зобов`язано приватного підприємця [PERSON] здійснити заходи, пов`язані з ліквідацією суб`єкта господарювання у встановленому законом порядку і в трьохмісячний термін подати органу державної реєстрації документи відповідно до ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», стягнено з приватного підприємця [PERSON] в дохід державного бюджету 3, 40 грн. судового збору. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, а також фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» від 15.05.2003 №755-ІV (далі Закон № 755-ІV), який набув чинності з 01.07.2004 та є спеціальним законом, який регулює відносини у цій сфері. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців це автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Згідно ст.4 цього Закону № 755-ІV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 755-ІV єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 755-ІV відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного Державного Реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України. Таким чином, єдиним документом, який підтверджує статус фізичної особи - підприємця відповідно до спеціального Закону № 755-ІV, як суб`єкта підприємницької діяльності, є витяг з Єдиного державного реєстру. Відповідно до ч.1 ст.49 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» в редакції, чинній на момент ухвалення постанови суду від 26.04.2007р., суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач діяв добросовісно, оскільки його підприємницька діяльність була припинена згідно судового рішення. Закон у даному випадку не покладав на нього обов`язок пройти процедуру припинення підприємницької діяльності як у разі прийняття ним рішення про припинення такої діяльності. Натомість Закон зобов`язував державні органи виконати судове рішення. Тому відповідач, звертаючись з заявою до державного органу про надання статусу безробітного, повідомляючи про те, що він не є суб`єктом підприємницької діяльності діяв чесно. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 01 липня 2020 року, справа № 260/81/19, провадження № 11-118апп20) зроблено правовий висновок, що статус «фізична особа-підприємець» є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. З огляду на зазначений правовий висновок Верховного Суду, який є обов`язковим, постанову Господарського суду Львівської області від 26.04.2007р., яка набрала законної сили та якою припинено підприємницьку діяльність відповідача, суд вважає, що відповідачем не було подано позивачу недостовірної інформації, оскільки підприємницької діяльності він не міг здійснювати, у тому числі і зважаючи на судове рішення, яким припинено таку діяльність, та правомірно вважаючи такий статус припиненим. Факт ненадходження до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради копії судового рішення про припинення підприємницької діяльності відповідача не свідчить про свідоме подання ним завідомо неправдивих відомостей позивачу для призначення допомоги з безробіття. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. При цьому призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю відсутності роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування. Позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б свідчили про те, що відповідач отримував прибутки від здійснення підприємницької діяльності. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зроблено визначення, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Приймаючи дане рішення, суд також бере до уваги, що відповідач звернувся до позивача після звільнення із військової служби, яку проходив в АТО. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed