Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь 16604,79 грн., з яких: 10038,14 грн. - інфляційні витрати за період з 01.10.2015 р. по 01.06.2016 р. та 6566,65 грн. три відсотки річних за період з 04.12.2014 р. по 12.05.2016 р. В обгрунтування позовних вимог вказав, що 07.05.2010 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній взяв у борг суму в розмірі 7 тисяч доларів США. На вимогу [PERSON] грошові кошти у встановлений розпискою 7-денний строк не повернув. Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з відповідача заборгованість в сумі 151890,00 грн. 13.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого до [PERSON] від [PERSON] перейшло право вимоги щодо виконання обов'язку про сплату заборгованості [PERSON] за договором позики. Посилаючись на ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та три відсотки річних за неналежне виконання боржником зобов'язання за договором. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що відповідач не визнає обовязку сплачувати кошти [PERSON] оскільки договір позики був укладений з [PERSON], будь-які договірні відносини з позивачем відсутні. Разом з тим зазначила, що рішення суду першої інстанції про стягнення грошових коштів за договором позики набрало законної сили 21.12.2015 року, а тому підстави для нарахування інфляційних з 01.10.2015 року відсутні. Вважає, що оскільки кошти в рахунок погашення боргу були сплачені в травні 2016 року, то позивач неправомірно під час здійснення розрахунку інфляційних включив індекс інфляції за травень 2016 року. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що 07.05.2010 року між [PERSON] та відповідачем в письмовій формі було укладено договір позики, за яким останній отримав в позику кошти в сумі 7 000 доларів США (а.с. 6). Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 151890,20 грн. заборгованості за договором позики. Рішення набрало законної сили 21.12.2015 року (а.с.64-65). Зі змісту договору про відступлення права вимоги від 13.01.2016 року вбачається, що [PERSON] передає [PERSON] право вимоги у зобовязанні, яке виникло у [PERSON] у вигляді грошового боргу загальною вартістю 7 тисяч доларів США (а.с.9). Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 05.08.2016 року на підставі договору про відступлення права вимоги стягувача [PERSON] у виконавчому проваджені щодо виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 р. замінено його правонаступником [PERSON]. Ухвала набрала законної сили 13.09.2016 року (а.с.70). В судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що сума боргу за рішенням суду була сплачена боржником 13.05.2016 року. Згідно п. 1 ст. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. В статті 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 13.01.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладедно письмовий договір відступлення прави вимоги, ухвалою суду від 05.08.2016 року замінено сторону у виконавчому провадженні, відповідач допустив неналежне виконання зобов'язання за договором, а відтак від [PERSON] до позивача перейшло право вимоги за договором позики, в тому числі право вимагати компенсацію за неналежне виконання зобов'язання, передбачену ст.625 ЦК України. З огляду на викладене вище, доводи представника відповідача [PERSON], що у відповідача відсутні будь-які зобов'язання перед позивачем, не заслуговують на увагу суду. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що відповідач допустив неналежне виконання грошового зобов'язання, він повинен сплатити кредитору три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Щодо періоду, за який підлягають нарахуванню три відсотки річних, суд зазначає наступне. Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку трьох відсотків річних вбачається, що позивач провів розрахунок за період з 04.12.2014 року по 12.05.2016 року, оскільки борг був сплачений 13.05.2016 року (а.с. 23). Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Зі змісту ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 21.12.2015 року вбачається, що право вимоги виникло у кредитора за договором позики, боржником за яким є [PERSON], з 25.12.2014 року, що не підлягає додатковому доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України. З огляду на викладене вище, стягнення трьох відсотків річних з відповідача підлягає не з 04.12.2014 року, а з 25.12.2014 року по 12.05.2016 року (505 днів прострочки) відповідно до наданого позивачем розрахунку, що становить 6304,48 грн. Що стосується стягнення інфляційних, судом встановлено наступне. На виконання положень ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України, тобто в гривні. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу\~. В частині п'ятій\~\~статті 11 ЦК України\~\~\~визначено, що\~\~у випадках, встановлених\~\~ актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть\~\~виникнути\~\~з рішення суду. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших\~\~ правочинів, передбачених законом, а також\~\~угод, які не передбачені\~\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати\~\~з рішення суду. З огляду на зазначене, суд, встановивши, що за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 року з\~\~[PERSON]\~\~стягнуто\~\~заборгованість за договором позики, визначену в грошовій одиниці гривні в сумі 151890,00 грн, і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, приходить до висновку, що між сторонами наявні грошові зобов'язання у грошовій одиниці гривні, яке виникло на підставі рішення суду, які [PERSON] належним чином не виконує, що дає підстави\~\~для стягнення на користь позивача інфляційних витрат від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року по справі № 5-86кз/16. Рішення суду є обов'язковим до виконання та створює для сторін права та обов'язки з моменту набрання ним законної сили. Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 року, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики в грошовій одиниці гривні в сумі 151890, 20 грн., набрало законної сили 21.12.2015 року, відповідач сплатив вказану заборгованість 13.05.2016 року, що сторонами не заперечувалось, а відтак інфляційні витрати повинні бути нараховані за період з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року. Здійснений позивачем та долучений до позову розрахунок збитків від інфляції (а.с. 22) суд визнає правильним, проте вважає, що інфляційні повинні бути стягнуті за менший період - з 01.01.2016 року по 30.04.2016 року, що становить 7655,27 грн. На виконання положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved