Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що згідно договору дарування будинку № ВСС № 320628 від 03.06.2005 року, даних технічного паспорту та державного акту на право власності земельної ділянки він являється власником домоволодіння [ADDRESS]. Його мати [PERSON] до смерті 17.02.2012 року перебувала в шлюбі з [PERSON] Після її смерті відповідач деякий час проживав за вищевказаною адресою, але вже в лютому 2013 року останній забрав всі свої особисті речі та переїхав до іншого місця проживання, точне місце проживання його не відоме. Крім цього відповідач не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, незважаючи на те, що в відповідних квитанціях вказано і його ім'я. На час проживання відповідач мав пільги на сплату комунальних послуг, але особисто сам звернувся з письмовою заявою про зняття даних пільг. І тому він несе зазначені витрати. Оскільки відповідач в будинку не проживає, нею не користується, участі в оплаті за комунальні послуги не бере, просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зобов'язати СГІРФО Соснівського РВ зняти відповідача з реєстраційного обліку. Не погоджуючись з позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про вселення, посилаючись на те, що 19.07.1985 року він зареєстрував шлюб з [PERSON], яка мала у власності 3/5 частин жилого будинку [ADDRESS]. За її згодою та бажанням з 1990 року цей будинок став постійним єдиним житлом їх сім'ї, аж доки дружина не померла - [INFO]. За час проживання в будинку він підтримував його в належному стані, спільними коштами та трудом вони робили ремонти, в тому числі і капітальні (перекривали дах, міняли двері та вікна, облаштовували в будинку вигоди та інші роботи), чим істотно збільшували вартість вказаного будинковолодіння, яке фактично стало спільним майном подружжя. Це визнавала не лише покійна дружина, але і нотаріус, яка без його згоди не оформила у червні 2005 року договір дарування цього будинковолодіння його пасинку [PERSON]. Стосунки в сім'ї завжди були доброзичливими і чесними. Коли дружина побажала передати будинок у власність свого сина від першого шлюбу і попросила його надати згоду у нотаріуса на відчуження будинку він, навіть, не сумнівався, бо сам був дуже хворий, дружина теж, а син сказав, що юридично так необхідно зробити, а фактично все залишиться, як є, тобто вони доживуть свій вік спокійно, а він буде їм допомагати. Але дожила лише дружина. Після її смерті [PERSON] разом із своєю дружиною почали з'ясовувати з ним стосунки. Спочатку за машину, а потім за житло. [PERSON] влаштовували скандали, а потім почали погрожувати знищенням його майна, і на кінець, надали місяць, щоб він покинув своє житло, змінивши замки. Позивачу 85 років. І він вирішив тимчасово, щоб не загострювати ситуацію, пожити на квартирі, але надіявся, що совість у [PERSON] проснеться і він схаменеться. Пройшов час, його дружина [PERSON] померла, але [PERSON] так і не виправляє помилки, які зробив. Він, навіть, пішов далі , подавши позов до суду про визнання його особою, яка втратила право на користування спірним житлом. Вважає, що [PERSON] грубо порушив його житлові права, позбавивши права на проживання в [ADDRESS]. Його дії не просто незаконні, вони цинічні та аморальні: позбавити даху над головою похилу людину, яка фактично надала йому право власності на цей будинок, яка зберегла це майно для нього і нічого не просила взамін, лише дожити до смерті, яка не за горами. Це єдине його житло і він бажає повернутися і дожити свій вік саме тут. Перешкоджання йому в законному праві на проживання в будинку [ADDRESS] є незаконним і тому просить суд вселити його у будинок. В судовому засіданні позивач та його адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, в зустрічному позові просили відмовити. Відповідач та його адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, зустрічний позов підтримали повністю та просили його задоволити. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами житлового законодавства. Відповідач [PERSON] 19.07.1985 року зареєстрував шлюб з [PERSON], (матір'ю позивача), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу, яка міститься в матеріалах справи. В подальшому, 14.06.1989 року [PERSON] зареєструвала [PERSON] спірному будинку по [ADDRESS].(а.с. 7), 35 частин якого належали їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу 07.05.1981 року. Під час перебування у шлюбі, а саме 03.06.2005 року [PERSON] уклала договір дарування 35 частин будинку по [ADDRESS] позивачу [PERSON] Як слідує з матеріалів справи, перед посвідченням даного договору відповідач [PERSON] підписав заяву про те, що надає згоду на дарування його дружиною [PERSON] 35 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [PERSON]. Не дивлячись на те, що право власності у позивача на 35 частини будинку по [ADDRESS] виникло з моменту державної реєстрації договору, 29.11.2005 року, і [PERSON] (мати позивача) і її чоловік - відповідач [PERSON] продовжували проживати в будинку, нести витрати по його утриманню. 19.12.2012 року [PERSON] померла (актовий запис про смерть № 3135, відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції) Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач не є членом його сім»ї та перешкоджає йому у реалізації права власності на частину будинку. Однак, суд не погоджується із такими твердженнями позивача виходячи з наступного. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному житлі як член сім»ї (чоловік) власника [PERSON], з якою проживав та перебував у зареєстрованому шлюбі на протязі 27 років ( до дня смерті останньої). У відповідності зі ст.405 ЦК України, яку необхідно застосовувати до даних правовідносин, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаної статті ЦК України власник житла і член його сім»ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. При цьому, перехід права власності, на житло до іншої особи не припиняє права членів сім«ї колишнього власника житла на користування ним. Не припиняє чинності цього сервітуту і припинення членства сім»ї власника житла його колишніми членами . Відповідач [PERSON] набув право користування спірним житлом як член сім'ї попереднього власника [PERSON], яке не припинилось ні в нього, ні в його померлої дружини після переходу права власності на будинок до позивача у 2005 році. Також суд враховує, вимоги законодавства про те, що при розгляді таких питань слід мати на увазі, що колишній дружина або чоловік власника житла (інший член сім»ї власника житла) зберігає за собою право користування житлом за умови, якщо у нього не має іншого придатного для проживання приміщення. В судовому засіданні сторони не заперечували той факт, що у відповідача відсутнє інше придатне для проживання приміщення. Так, допитана в судовому за сіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що являється племінницею відповідача. Майже тридцять років її дядько проживав із своєю дружиною [PERSON] по [ADDRESS]. Після смерті дружини, поскаржився, що її син [PERSON] та його дружина поставили умову, щоб він протягом місяця виселився з будинку. В кінці лютого дядько попросився пожити у неї, та поясни в, що його вигнали з будинку . У неї [PERSON] проживав з кінця лютого по липень 2013 року, але можливості постійно мешкати не мав, оскільки в трикімнатній квартирі крім неї живуть її мати, чоловік, 20- річна донька зі своїм співмешканцем. В липні [PERSON] попросився проживати у будинку для людей похилого віку в селі поблизу м. Черкаси. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] жив по [ADDRESS] ще з 80-х років разом зі своєю дружиною [PERSON], яка померла у кінці 2012 року. Після смерті дружини, її син та невістка почали вимагати, щоб той ви селився із будинку. Весною 2013 року він зустрів [PERSON] в місті, який сказав, що живе у племінниці, але оскільки умови не дозволяють там жити, бо їх живе в квартирі шість дорослих, буде проситись жити у будинку престарілих. Сам висилитись із будинку [PERSON] не міг, його заставили це зробити родичі померлої. Натомість свідок [PERSON] пояснила суду, що за час подружнього життя з матір»ю позивача всю роботу по благоустрою будинку робила [PERSON], а причиною неприязне них відносин між позивачем та відповідачем є те, що [PERSON] виселися з будинку без попередження і забрав усі речі, а ключі залишив не в неї, а в іншої сусідки. Як правову підставу даного позову позивач визначає положення ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України про непорушність права власності. Однак, положення ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК про непорушність права власності не виключають необхідності додержання меж здійснення цивільного права, передбачених ст. 13 ЦК України щодо утримання від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а також застосування положень ч. 3 ст. 16 ЦК України, за яких суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею ч.ч.2-5 ст. 13 ЦК України . Вищевказані обставини - правомірне набуття права користування житлом, тривалість та безперервність такого користування з 1989 року , вік відповідача - 85 років свідчать про недотримання саме позивачем моральних засад суспільства ( п. 4 ст. 13 ЦК України) . Також позивач у своєму позові просить суд захистити порушене на його думку право у спосіб визначений статтею 391 ЦК України через статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» шляхом зняття особи з реєстраційного обліку та зобов'язання відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Соснівського РВ зняти відповідача з реєстраційного обліку. Проте, у відповідності до норм цивільного законодавства України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядженням майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення власності чи права користування житловим приміщенням, ви знання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, вів вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Поряд з цим, в судовому засіданні встановлено, і даний факт не спростований позивачем [PERSON], що питання про зняття з реєстрації відповідача виникло лише після смерті [PERSON], тобто в кінці 2012року через неприязнені відносини між сторонами, результатом яких стало те, що позивач запропонував [PERSON] виселитись із спірного будинку. Останній, в силу свого віку, юридичної необізнаності в кінці лютого 2013 року залишив своє єдине житло та став проживати спочатку у племінниці, пізніше у будинку для осіб похилого віку (інтернаті), і на даний час винаймає квартиру . За таких обставин суд вважає, за необхідне поновити порушене право позивача на користування спірним житловим приміщенням та вселити його в 35 частини житлового будинку по [ADDRESS] .

Outcome: approved