Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про зняття арешту з майна квартири № 42 по вул. Біблика, б. 33 у м. Харкові. В обґрунтування посилався на те, що 15.06.20015 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної квартири, яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 20.12.2003 року за реєстровим № 3175. Позивач звернувся до нотаріальної контори у передбачений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, однак останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину звязку із тим, що, відповідно до виписки із реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру іпотек заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів №141765326 від 23.03.2016 року, було накладено арешт на квартиру 42 № 33 по вул. 2-ї Пятирічки, власником якої є померлий [PERSON] Вказаний арешт було накладено 28.01.2010 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 9460141 на підставі постанови Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.01.2010 року №114-7/10, у звязку із чим позивач і звернувся до суду. У судове засідання позивач не прибув, надав суду заяву із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач представник Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції [PERSON], у судове засідання також не прибув, надав суду заяву із клопотанням про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задовольнити позов, виходячи із наступного… Судом встановлено, що 20.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 20.12.2003 року за реєстровим № 3175, на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру № 42 по вул. 2-ї Пятирічки (нова адреса вул. Біблика), б. 33 у м. Харкові (а.с.7, 8). 01.04.2009 року заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова було розірвано договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори 21.05.2008 року (а.с.9-11). 15.06.2015 року помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №511012 від 11.09.2015 року (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді однокімнатної ізольованої квартири № 42 по вул. Біблика, б. 33 у м. Харкові. Позивач звернувся у передбачений законом шестимісячний строк до Четверної Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] 12.04.2016 року останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обертів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів № 141765326 від 23 березня 2016 року був виявлений арешт на квартиру № 42 по вул. 2-ї Пятирічки (нова адреса вул. Біблика), б. 33 м. Харків, власником якої в реєстрі є [PERSON], що мешкав: м. Харків, вул. 2-ї Пятирічки (нова адреса вул. Біблика), б. 33, кв. 42 (а.с.5). Вказаний арешт було накладено 28.01.2010 року Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстровим № 9460141 на підставі постанови Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.01.2010 року №114-7/10 (а.с.32, 33). Відповідно до листа Головного управління юстиції у Харківській області №25687 від 18.11.2016 року, що встановити під час якого примусового виконання виконавчого документа, де постановою №114-7/10 від 28.10.2010 року було накладено арешт на майно боржника [PERSON] не можливо, оскільки не вдалось ідентифікувати постанову по номеру № 114-7/10 та в межах якого виконавчого провадження вона була винесена. Одночасно повідомлено, що відповідно до перевірки єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з 2009 по 2011 роки на виконанні у державного виконавця відділу [PERSON] перебував виконавчий лист №1-415 від 04.07.2008 року, виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь НДЕКЦ при УМВС боргу у розмірі 912,71 грн., який від 27.05.2011 року було завершено на підставі п. 2 ст. 47. Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Згідно акту вилучення виконавчих проваджень для знищення, дане виконавче провадження знищено в звязку із закінченням строку зберігання, тому установа не має можливості надати більш детальну інформацію (а.с.14, 15-16). Також судом встановлено, що 22.05.2017 року позивачем [PERSON] було сплачену суму 912,71 грн. в рахунок погашення судових витрат за проведення експертизи згідно виконавчого листа №1-415 від 04.07.2008 року (а.с.75). Відповідно до ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження. На підставі викладеного, оскільки виконавче провадження, під час якого був накладений арешт на квартиру, відсутнє у виконавчій службі, а арешт накладено на майно яке було набуто після виконання вироку суду, суд вважає є всі підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved