Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп» з вимогою про стягнення безпідставно набутих коштів за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу № 0141 від 31 січня 2018 року. Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31 січня 2018 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0141, за яким сторони зобовязалися у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу трактора марки «Беларус», модель 82.1, 2014 року випуску на умовах попереднього договору. На виконання умов пункту 2.1 попереднього договору він здійснив оплату авансу відповідачу у сумі 19000,00 гривень. Відповідач свої зобовязання не виконав, основного договору з ним не уклав, жодних повідомлень на адресу його місця проживання не надсилав, майна не передав. На підставі положень ч. 3 ст. 635 ЦК України позивач вважає, що попередній договір припинив свою дію, а відповідач безпідставно, без належної правової підстави утримує його майно у виді грошових коштів у сумі 19000,00 гривень. Враховуючи викладене, позивач на підставі ст. 1212 ЦК України просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфакоммерсгруп» 19000,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності позивача. У судове засідання відповідачі не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Відзиву до суду на позовну заяву не надіслано. Суд, зясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 31 січня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0141, за яким сторони зобовязалися у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу трактора марки «Беларус», модель 82.1, 2014 року випуску на умовах попереднього договору. Відповідно до пункту 1.5 попереднього договору сторони зобовязалися укласти основний договір 07 лютого 2018 року за умови повного виконання позивачем пункту 2.1 попереднього договору. Якщо станом на дату укладення основного договору транспортний засіб не буде придбаний відповідачем, то сторони визначають, що основний договір буде укладений на пятий день після придбання транспортного засобу відповідачем, про що останній зобовязаний повідомити позивача у письмовому вигляді із зазначенням конкретної дати. Часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. На виконання умов пункту 2.1 попереднього договору від 31 січня 2018 року позивач здійснив оплату авансу відповідачу у сумі 19000,00 грн., що підтверджується квитанцією №7 АТ «Ощадбанк» від 31 січня 2018 року на суму 19000,00 гривень. Таким чином позивач свої зобовязання за попереднім договором виконав, кошти відповідачу передав. Станом на 06 лютого 2018 року відповідач свої зобовязання не виконав, основного договору з позивачем не уклав, жодних повідомлень на адресу позивача не надсилав, майна не передав. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України\~регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Водночас, зміст попереднього договору купівлі-продажу свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, а саме, виникнення обовязку у відповідача придбати за власний рахунок транспортний засіб для подальшої його передачі позивачу та укладення відповідного основного договору купівлі-продажу транспортного засобу до 31 грудня 2019 року. На виконання вказаного договору позивачем було передано відповідачу грошові кошти у розмірі 19 000,00 грн. для придбання майна, що не заборонено\~статтею 628 ЦК України. Натомість предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої\~статті 1212 ЦК України\~безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Таким чином, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, в тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої та другої статті\~509 ЦК України\~цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків належать, зокрема договори та інші правочини. Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 177 ЦК України\~обєктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з частинами першою та другою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою\~статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої\~статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобовязальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~стаття 1212 ЦК України\~може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. У\~статті 204 ЦК України\~закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Тобто, правовідносини, що склались між сторонами, є договірними, що виключає можливість застосування до них статті 1212 ЦК України. Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю. Європейський суд з прав людини\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод\~зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з вимогами\~статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За умов відмови у позові підстави для стягнення сплаченого позивачем судового збору відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed