Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів за пенею, трьома відсотками річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що 15 березня 2016 року між Виробничим сільськогосподарським кооперативом «Злагода» (код ЄДРПОУ 03769669) та [PERSON] , був укладений Договір № 12 про падання поворотної фінансової допомоги ( далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Розділу 1 Договору Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (п. 14.1.257 Податкового кодексу України). На виконання и. 1.1. Договору та у відповідності до Розділу 2 Договору Відповідачу (як працівнику кооперативу, на той час) була надана поворотна фінансова допомога у розмірі 31 000 (тридцять одна тисяча) грн. Дані грошові кошти були видані готівковими коштами через касу ВСК «Злагода», що підтверджується видатковим касовим ордером від 15.03.2016 року. Розділом 3 Договору передбачається, що поворотна фінансова допомога повертається до 15.03.2018 року. Повернення грошових коштів проводитися шляхом внесення грошових коштів Позичальником в касу Позикодавця або шляхом перерахування шротових кошів па особистий рахунок Позикодавця. Однак станом на 15.03.2018 року Позичальником не було належним чином виконані умови Договору. 05.06.2020 року [PERSON] звільнився з підприємства, але на момент звільнення так і не повернув грошові кошти, що отримав по Договору, у зв`язку з чим відповідачу було направлено в досудовому порядку претензію від 06.11.2020 року з вимогою повернути кошти у 10-ти денний термін з моменту її отримання. Лише після отримання претензії відповідачем 30.11.2020 року були внесені кошти в касу кооперативу в розмірі 31 000 (тридцять одна тисяча) грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 1835 від 30.11.2020 року. Тож грошові кошти були повернути із запізненням у 2 роки 8 місяців. Згідно з п. 4.1 Договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства України. У відповідності до п. п. 8.1 Договору сторони погодили, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків до цього Договору. З вище викладеного випливає, що відповідач неналежно виконав умови договору, а саме порушив строки повернення поворотно-фінансової допомоги. Зобов`язанням, згідно зі ст. 509 ЦК України, є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, викопати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За правового природою укладений між сторонами Договір про надання поворотної фінансової допомоги є договором позики. Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України). Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Розділом 3 Договору передбачається, що поворотна фінансова допомога повертається до 15.03.2018 року. Відповідно до статті 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до стати кредитору. Таким чином 3% річних складає - 2 525,00 грн., розмір інфляційних втрат складає 4978,27 грн. згідно розрахунків доданих до позовної заяви. Згідно зі статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Розділу 4 Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за даним Договором відповідно до чинного законодавства України. Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 23 798,63 грн. 22.03.2021 року на адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог у зв`язку з частковим внесенням [PERSON] на розрахунковий рахунок ВСК «Злагода» грошових коштів у розмірі 6309,70 грн., на підставі чого позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 23798,63 грн., три проценти річних в розмірі - 980,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12500,00 грн. Представник позивача - адвокат Власенко Н.О. надала клопотання з проханням позов задовольнити. У відповіді на відзив позивач прохає задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на те, що ст. 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Розділом 3 Договору передбачається, що поворотна фінансова допомога повертається до 15.03.2018 року, але позивач повернув її 30.11.2020 року. Отже зобов`язання було виконано з порушеннями. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому жодною нормою чинного законодавства не передбачено, що кредитор зобов`язаний врегульовувати питання, щодо стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення, а також три проценту річних тільки в позасудовому порядку. Навпаки норми ст. 625 ЦК України зобов`язує боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, на вимогу кредитора, при цьому не зазначаючи в якому зовнішньому виразі повинна буди сформована така вимога до боржника. Також звертає увагу суду на той факт, що позивач вчиняв спроби щодо врегулювання даного спору в позасудовому порядку (що підтверджується претензією від 14.12.2020 року виx. № від 14.12.2020 року та відповіддю від 05.01.2020 року). Але отримавши, від відповідача, категоричну відмову щодо сплати будь-яких санкцій за неналежне виконання договору позивач вирішив, що будь-який подальший діалог неможливий в зв`язку з чим звернувся з позовною заявою до суду. У відзиві позивач зазначає, що він звільняється від обов`язку сплачувати неустойку (штраф, пеню) та інших платежів, сплата яких передбачена договором (невиконання, часткове виконання )про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язання за таким договором. Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені ч. 2 ст. 3 цього Закону (п. 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» ). Поворотна фіндопомога, згідно з пп. 14.1.257 ПКУ - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Термін «поворотна фінансова допомога» трапляється лише в Податковому кодексі України. У цивільному законодавстві поворотна фінансова допомога належить до позики. Юридичні моменти оформлення операції позики врегульовано статтями 1046 - 1053 ЦК України. За правовою природою укладений між сторонами Договір про надання поворотної фінансової допомоги є договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пункт 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. З аналізу вище наведених норм випливає, що поняття «позики» та «кредиту» не тотожні, відповідно договір кредиту та договір позики є різними за своєю суттю. Так, основними відмінностями між договором позики від кредитного договору є: 1) договір позики є універсальним, тобто може застосовуватися всіма учасниками цивільних правовідносин, а в кредитному договорі позикодавцем (кредитодавцем) є банк або інша фінансова установа; 2) кредитний договір є консенсуальним і набирає чинності з моменту досягнення згоди з усіх істотних його умов; цей договір передбачає обов`язок банку чи іншої фінансової установи видати кредит, тимчасом як договір позики є укладеним після передачі грошей або речей; 3) кредитний договір, на відміну від позики, завжди є оплатним;4) предметом договору позики можуть бути не лише гроші, а й інші речі, визначені родовими ознаками, а предметом кредитного договору можуть бути лише гроші. З вище викладеного виплаває, що «позика» не є «кредитом», а отже посилання позивача на Закон України «Про споживче кредитування» є недоречним та необгрунтованим, адже правовідносини, що вникли між позивачем та відповідачем не є кредитними. Щодо розрахунків поданих позивачем, звертає увагу суду на той факт, що вони є необгрунтованими та недоведеними. Відповідач в своєму відзиві ніяк не пояснює суду, чому в розрахунку за користування грошовими коштами були взяті період з 15.03.2018 року по 29.02.2020 року та окремо період з 01.06.2020 року по 29.11.2020 року, те ж саме стосується інфляційних втрат спочатку іде розрахунок за 1 період березень 2018 по лютий 2020 р. (в даному розрахунку було виключено індекс інфляції за 2 місяці, а саме грудень 2018 року - 100,8 та грудень 2019 - 99,8 ), а потім окремо рахується за червень 2020 р. - по листопад 2020 року. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах України діє адвокатура. Згідно ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витратила професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розміри витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів того, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат. Відтак ВСК «Злагода» було сплачено: судовий збір в розмірі - 2 270,00, квитанція знаходиться в матеріалах справи, витрати на користь АО « Лігал Бізнес Груп» в розмірі 12 500 грн., що підтверджується Розрахунком витрат від 03.02.2021 року за договором про надання професійної правничої допомоги адвоката № 02/21 ЛБГ від 05.01.2021 року та відповідним Договором. Виходячи зі змісти положень Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливість укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої сторонами домовленості. Відповідно до ст. 903 ЦК України плата за договором про надання послуг здійснюється замовником у розмірі встановленому договором. Відтак, враховуючи, що позивачем у справі фактично сплачено грошові кошти по договору про надання професійної правничої допомоги, що підтверджується Розрахунком витрат та платіжним дорученням № 109 від 15.01.2021 року, в розмірі 12 500 та судовий збір 2 270,00 вимога Позивача про стягнення з [PERSON] судових витрат, а саме судового збору та витрат на професійну правничу допомогу є закони та обґрунтованими. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Хворост Д.М. прохала відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що 15.03.2016 року між ВСК «Злагода», як позикодавцем, з однієї сторони та [PERSON] , як позичальником, з іншої сторони, було укладено договір №12 про надання поворотної фінансової допомоги, що за своєю юридичною природою є договором позики. Відповідно до п. 1.1 Договору, Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Згідно із п. 2.1 Договору, Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 31000 грн. Відповідно до п.3.1 Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 15.03.2018 року. 15.03.2016 року [PERSON] згідно умов Договору отримав від ВСК «Злагода» 31000 грн. В листопаді 2020 [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» претензію від 06.11.2020 року за вих. №147 з вимогою сплатити суму позики в розмірі 31000 грн. 30.11.2020 року [PERSON] повернув ВСК «Злагода» позику в сумі 31000 грн. прострочивши виконання зобов`язання. В грудні 2020 року [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» претензію від 14.12.2020 року за вих. №189 з вимогою сплатити: пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 23 510,49 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 2454,08 грн. 05.01.2021 року [PERSON] направив ВСК «Злагода» відповідь на претензію в якій відмовився сплачувати пеню, яка нарахована поза строками позовної давності також відмовився від сплати відсотків за користування позикою з підстав що Договором передбачено, що позика безвідсоткова. Дану претензію позивач отримав 09.01.2021 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В січні 2021 року [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» листа який датований 15.01.2021 р. за вих. №6 в якому наголосив, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання за Договором, але не просив сплатити жодних конкретних сум. 26.01.2021 р. [PERSON] направив ВСК «Злагода» відповідь на листа від 15.01.2021 р. в якому просив конкретизувати свої вимоги, вказати конкретну суму яку треба погасити, в якості чого вона нарахована та за який період. Даного листа позивач отримав 04.02.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповіді на даного листа не було, надалі позивач звернувся до суду. В жодній із вищевказаних претензіях та листах позивач не вимагав від відповідача сплатити суми які потім просить стягнути в позові. Позивач просить суд стягнути на його користь 3 % річних в розмірі 2525,00 грн. та 4978,27 - інфляційних втрат які нараховані за період з 15.03.2018 по 30.11.2020. Відповідач з такими вимогами позивача не погоджується виходячи з наступного. Відповідно до ч.2. ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що до подання позивачем позову останній не виставляв вимог відповідачу про сплату конкретної суми коштів на підставі ч.2. ст.625 ЦК України, відповідач вважає пред`явлення позову першою конкретною вимогою сплатити 3 % річних в розмірі 2525,00 грн. та 4978,27 - інфляційних втрат з 15.03.2018 по 30.11.2020. Відповідач добровільно, на першу конкретну вимогу (позов), сплатив позивачу 12.03.2021 року суму 6309,70 грн. з яких: 1826.46 грн. - три проценти річних, що нараховані за період з 15.03.2018 по 29.02.2020 р. 462.46 грн. - три проценти річних, що нараховані за період з 01.06.2020 по 29.11.2020 р. 3335.6 грн. - інфляційні втрати, що нараховані за період з 15.03.2018 по 29.02.2020 р. 685.10 грн. - інфляційні втрати, що нараховані за період з01.06.2020 по 29.11.2020 р. Факт добровільної сплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 6309.70 грн. підтверджується квитанцією від 12.03.2021 року. Відтак у вказаній частині позов не підлягає задоволенню в зв`язку із добровільною сплатою відповідачем вимог позивача. Відповідач вважає незаконними вимоги про нарахування сум за прострочення виконання зобов`язання за період дії карантину з 01.03.2021 р. по 31.05.2020 р. (включно) в який звільнено споживачів від сплат платежів які нараховано за прострочення виконання зобов`язання. Також, відповідач вважає незаконними включення до періоду розрахунку 30.11.2020 року (дату повернення позики). Позивач у вказану дату отримав кошти від відповідача готівкою а відтак день повернення коштів не повинен включатись до строку прострочення. На всій території України на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» зі змінами внесеними постановами Кабінету Міністрів України №215 від 16.03.2020 року: - установлено з 12 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин; - заборонено з 00 год. 01 хв. 17 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р. роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів. В подальшому в дану постанову Кабінету Міністрів України вносились зміни постановами: - від 25 березня 2020 р. № 239, якою карантин продовжено до 24 квітня 2020 р.; - від 22 квітня 2020 р. № 291, якою карантин продовжено до 11 травня 2020 р.: - від 4 травня 2020 р. № 343. якою карантин продовжено до 22 травня 2020 р.; - від 20 травня 2020 р. № 392, якою з 01.06.2020 введені послаблення карантину і дозволено господарську діяльність з обмеженнями в кількості відвідувачів та із засобами індивідуального захисту. Відповідно до п.6 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Тобто, норми цього положення поширюються і на договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами (п.2 ч.2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування»). Відтак вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 01.03.2020 р. по 31.05.2020 р. не підлягають задоволенню. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 23798,63 грн. яка нарахована за період з 15.03.2018 року по 30.11.2020 року. Позивач обґрунтовує свою вимогу про стягнення пені положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», але даний закон не може бути застосований до спірних правовідносин бо відповідач не є суб`єктом правовідносин які регулює вказаний закон. Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Відтак пеня нарахована за прострочення виконання умов Договору нарахована на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не підлягає задоволенню в повному обсязі. Також, відповідач звертає увагу суду на п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/, який є обов`язковим для застосування судами нижчих інстанцій. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу. Відповідач вважає, що вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Згідно із ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Враховуючи, що відповідач вважає що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі то і вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми судових витрат не підлягають задоволені і повинні бути покладені на позивача. Щодо необґрунтованості вимог позивача про стягнення витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч.2. ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат па правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Станом на дату подачі відзиву ні квитанції про оплату послуг, ні актів виконаних робіт ні детального опису робіт стропа позивача до суду не надала. Відтак станом на дату подачі відзиву сума витрат на послуги адвоката в сумі 12500 грн. є абсолютно необгрунтованою. При цьому, відповідач просить стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.03.2016 року між ВСК «Злагода», як позикодавцем, з однієї сторони та [PERSON] , як позичальником, з іншої сторони, було укладено договір №12 про надання поворотної фінансової допомоги, що за своєю юридичною природою є договором позики. Відповідно до п. 1.1 Договору, Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Згідно із п. 2.1 Договору, Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 31000 грн. Відповідно до п.3.1 Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 15.03.2018 року. 15.03.2016 року [PERSON] згідно умов Договору отримав від ВСК «Злагода» 31000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 15.03.2016 року. В листопаді 2020 року [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» претензію від 06.11.2020 року за вих. №147 з вимогою сплатити суму позики в розмірі 31000 грн. 30.11.2020 року [PERSON] повернув ВСК «Злагода» позику в сумі 31000 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 1835 від 30.11.2020 року, прострочивши виконання зобов`язання на 2 роки 8 місяців. В грудні 2020 року [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» претензію від 14.12.2020 року за вих. №189 з вимогою сплатити: пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 23 510,49 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 2454,08 грн. 05.01.2021 року [PERSON] направив ВСК «Злагода» відповідь на претензію в якій відмовився сплачувати пеню, яка нарахована поза строками позовної давності також відмовився від сплати відсотків за користування позикою з підстав що Договором передбачено, що позика безвідсоткова. Дану претензію позивач отримав 09.01.2021 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В січні 2021 року [PERSON] отримав від ВСК «Злагода» листа який датований 15.01.2021 р. за вих. №6 в якому наголосив, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання за Договором, але не просив сплатити жодних конкретних сум. 26.01.2021 року [PERSON] направив ВСК «Злагода» відповідь на листа від 15.01.2021 р. в якому просив конкретизувати свої вимоги, вказати конкретну суму яку треба погасити, в якості чого вона нарахована та за який період. Даного листа позивач отримав 04.02.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповіді на даного листа не було, надалі позивач звернувся до суду. При цьому, відповідач після пред`явлення до нього позову добровільно, сплатив позивачу 12.03.2021 року суму 6309,70 грн. з яких: 1826.46 грн. - три проценти річних, що нараховані за період з 15.03.2018 по 29.02.2020 р. 462.46 грн. - три проценти річних, що нараховані за період з 01.06.2020 по 29.11.2020 р. 3335.60 грн. - інфляційні втрати, що нараховані за період з 15.03.2018 по 29.02.2020 р. 685.10 грн. - інфляційні втрати, що нараховані за період з01.06.2020 по 29.11.2020 р. Факт добровільної сплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат в сумі 6309.70 грн. підтверджується квитанцією від 12.03.2021 року. Договір про надання поворотної фінансової допомоги з правової позиції є договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачають, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦКУ. Тобто боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Посилання представника відповідача на п.6 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», суд не приймає до уваги оскільки відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пункт 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. З аналізу вище наведених норм випливає, що поняття «позики» та «кредиту» не тотожні, відповідно договір кредиту та договір позики є різними за своєю суттю. За наведеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 236,08 грн., без урахування добровільно сплаченої суми, згідно розрахунків доданих до позовної заяви підлягають частковому задоволенню. У задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] 3% річних у сумі 743,92 грн., згідно заяви про зменшення позовних вимог загальна сума 3% річних заявлена до стягнення становить 980,00 грн., слід відмовити, оскільки зазначена сума позивачем не обґрунтована та не зазначено за який період позивач просить стягнути цю суму з відповідача. Позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у заяві про зменшення позовних вимог позивач не ставить. /т. 1 а.с. 89/ Згідно зі статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Розділу 4 Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань за даним Договором відповідно до чинного законодавства України. Позивач вказує, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Проте з такими доводами не можна погодитися з наступних підстав. Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Згідно рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 (справа № 1-12/2013), на підставі правової оцінки матеріалів справи та аналізу вказаного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що визначення в Законі певного переліку суб`єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб`єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача пені нарахованої за прострочення виконання умов Договору на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не підлягають задоволенню в повному обсязі. З огляду на встановлені обставини позов Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» підлягає до часткового задоволення. Так підлягає до стягнення з [PERSON] на користь Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» - 3% річних в розмірі 236,08 грн., що становить різницю між заявленими позовними вимогами 2525,00грн. та відшкодованими відповідачем 2288,92грн.. Не підлягає до задоволення позовні вимоги Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» про стягнення з [PERSON] пені в розмірі 23798,63 грн. та 3% річних в розмірі 743,92 грн. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано договір про надання професійної правової допомоги адвоката № 02/21 ЛБГ від 05.01.2021 року, розрахунок витрат за договором, платіжне доручення № 109 від 15.01.2021 про фактичну оплату послуг адвоката на суму 12 500,00 грн., у зв`язку з чим слід стягнути зазначену суму з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам /т. 1 а.с. 25-28, 29, 38, 85/ Відповідачем в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги № 1 від 04.01.2021 року з додатковою угодою № 1 від 02.03.2021 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, Акт приймання-передачі наданої правової допомоги № 1 до договору, квитанцію про фактичну оплату послуг адвоката на суму 8000,00 грн., ордер, у зв`язку з чим слід стягнути зазначену суму з позивача пропорційно позовним вимогам у задоволенні яких відмовлено. /т. 1 а.с. 63-74/ Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам без урахування сум коштів 3% річних добровільно повернутих відповідачам, оскільки ці кошти були повернуті після відкриття провадження у справі, а судові витрати в іншій частині підлягають віднесенню за рахунок позивача. При визначенні розміру задоволених позовних вимог суд не бере до уваги суму інфляційних втрат заявлену в позові, оскільки в заяві про зменшення позовних вимог позивач не ставить питання про їх стягнення. Судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та позовних вимог у задоволенні яких відмовлено. Тому підлягає до стягнення з [PERSON] на користь Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 217,69 грн. Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суд у розмірі 2052,31 грн. підлягає віднесенню за рахунок Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода». Підлягає стягненню з [PERSON] на користь Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1198,75 грн. Витрати понесені Виробничим сільськогосподарським кооперативом «Злагода» на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11301,25 грн. підлягають віднесенню за рахунок Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода». Підлягають стягненню з Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Злагода» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 7232,80 грн. Витрати на професійну правничу допомогу адвоката сплачені відповідачем у розмірі 767,20 грн. віднести за рахунок [PERSON] . Враховуючи вище викладене,

Outcome: partial