Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернувся з вищезазначеним позовом до суду та просив визнати недійсним генеральний договір про надання кредитних послуг №BL 2050 від 21 лютого 2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк»; визнати недійсним договір іпотеки від 21 лютого 2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером № 879; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек від 21 лютого 2008 року, за реєстровим номером № 879; зобовязати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати реєстраційний запис про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 лютого 2008 року, за реєстровим номером № 25. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ним та ПАТ «Універсал Банк» був укладений генеральний договір про надання кредитних послуг №BL 2050 від 21 лютого 2008 року. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 400 000 доларів США, в свою чергу Позичальник повинен відповідно до п. 1.2.1 Кредитного договору виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 01 лютого 2028 року. Пунктом 3.1 Додаткової угоди передбачено, що за користування кредитними коштами у межах встановленого строку кредитування Індивідуальної угоди встановлюється процентна ставка в розмірі 11,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязань згідно цього кредитного договору було укладено договір іпотеки №00247 від 21 лютого 2008 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (Іпотекодержатель), згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення , магазин непродовольчих товарів, загальною площею 221,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Артема, будинок за № 8-А, приміщення № 15, та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності. В процесі виконання вищезазначеної угоди, він вирішив зробити власний перерахунок заборгованості і вважає що Банк незаконно та не обєктивно нараховує відсотки, які передбачалися незаконною угодою з моменту укладання кредитного договору. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду, в судове засідання не з`явився, про відкладення розгляду справи не клопотав, про причини неявки до суду не повідомив, в попередньому судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав до канцелярії суду письмові заперечення на позовну заяву. Так, вимоги [PERSON] банк не визнає, оскільки у позичальника була наявна заборгованість по кредиту, внаслідок чого укладались додаткові угоди, змістом яких позичальник стверджував, що визнає правомірність нарахування банком відсотків за користування кредитом. Факт визнання правомірності нарахування відсотків на думку представника відповідача підтверджується і фактичним виконанням зобовязання зі сплати тіла кредиту та відсотків. Вважає, що звернення позивача до суду передчасне, оскільки позивач не звертався до банку з приводу врегулювання розміру відсоткової ставки. Разом з цим, вважає, що сторони кредитного договору досягли згоди по всім істотним умовам договору, а тому він є укладеним, а недосягнення якихось істотних умов для даного виду правочину є наслідком його не укладення, а не недійсність. Крім того, оскільки договір укладено ще 21.02.2008 року, позивач пропустив строки позовної давності, у звязку з чим відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Вважає, що подання даного позову [PERSON] має своєю дійсною підставою намір затягнути розгляд справи за вимогами банку про стягнення заборгованості. Вважає, що наданий позивачеві кредит не є споживчим, тому посилання на це безпідставні. Третя особа в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 21 лютого 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL 2050 та додаткову угоду до нього № BL 2050/К-1. Правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» є Публічне акціонерне товариство « Універсал Банк ». З метою забезпечення виконання зобовязань між [PERSON] (Іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (Іпотекодержатель) укладено договір іпотеки №00247 від 21 лютого 2008 року, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, загальною площею 221,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпоропетровськ, вулиця Артема, будинок №8-А, приміщення №15, яке належить Іпотекодавцю на праві приватної власності. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк зобовязується надати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 1 400 000 доларів США, в свою чергу Позичальник повинен відповідно до п. 1.2.1 Кредитного договору виконати свої зобовязання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим Договором не пізніше 01 лютого 2028 року. Пунктом 3.1 Додаткової угоди передбачено, що за користування кредитними коштами у межах встановленого строку кредитування Індивідуальної угоди встановлюється процентна ставка в розмірі 11,50 % річних. В межах даної цивільної справи було призначено судово - економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова експертна палата». Висновком експерта [PERSON] від 14.03.2014 встановлено, що сукупна реальна вартість кредиту, наданого [PERSON] в рамках генерального договору про надання кредитних послуг № BL 2050/К-1 від 21.02.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» у відповідності до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, складає 2 054 781,47 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2008 року при курсі 5,05 грн. за 1 долар США складає 10 376 646,42 грн., а саме: основна сума кредиту 1 400 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 7 070 000 грн., сума процентів на період дії договору 640 921,47 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 3 236 653,42 грн., сума разової комісії за надання кредиту 13 860 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 69 993 грн. Цим же висновком експерт [PERSON] встановила, що розрахувати розмір реальної відсоткової ставки за генеральним договором про надання кредитних послуг від 21.02.2008 року неможливо, оскільки банком не представлено розгорнутої методики розрахунку сукупної вартості кредиту. Ухилення банку від надання витребуваних експертом документів суд тлумачить на користь позивача, оскільки відповідач неодноразово повідомлявся про необхідність їх надання. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, як одна з основних засад цивільного законодавства, свобода договору. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Стаття 14 ЦК України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи не виконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. У відповідності до ч. 2 ст. 236 ЦК України якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затвердженні Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Додатковою угодою №1 до генерального договору про надання кредитних послуг № BL 2050/К-1 від 21.02.2008 року від 21.02.2008 року погоджено розмір кредиту на рівні 1 400 000 доларів США, відсоткову ставку на рівні 11,50% річних, за умови своєчасної сплати, цільове використання кредиту на поточні потреби. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Розглядаючи позовні вимоги про визнання генерального договору про надання кредитних послуг недійсним, суд вважає, що жодних підстав його недійсності не встановлено, оскільки правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, форма правочину дотримана, сторони були наділені повним складом цивільної дієздатності та мали самостійне волевиявлення. Проте, в межах розгляду даної цивільної справи судом зібрані докази документи, що стали підставою укладення оспорюваного договору та встановлено (з урахуванням недобросовісної поведінки відповідача), що позичальник не був належним чином повідомлений про дійсну вартість отримуваних кредитних коштів, до його відома не була доведена реальна відсоткова ставка та розмір сукупної вартості кредиту у відповідності до Правил. Суд відносить отриманий позивачем кредит до споживчих, оскільки оспорюваним договором (додатком №1 до нього) встановлено цільове призначення як поточні потреби, і кредит отриманий позивачем як фізичною особою. Крім того, здійснена судово-економічна експертиза не встановила розміру реальної відсоткової ставки, що свідчить про не доведення її розміру і до позивача в момент укладання договору. За таких обставин, слід дійти висновку про те, що кредитний договір є нікчемний, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди щодо розміру реальної відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту, при цьому розмір реальної відсоткової ставки неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. Отже, оскільки кредитний договір нікчемний, його не можна визнати недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.88 ЦПК України понесений позивачем судовий збір не відшкодовувати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed