Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом, уточнивши його, в якому просить постановити рішення, яким визнати недійсними генеральний договір про надання кредитних послуг №BL2375 від 12 березня 2008 року, додаткову угоду №BL2375/К-1 та договір іпотеки нерухомого майна - квартири, укладені між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» під впливом обману, стягнути з ПАТ «Універсал Банк» на користь позивача сплачені платежі за кредитом на загальну суму 34 421,00 доларів США, завдані збитки у розмірі 2 574,00 доларів США, 8 358,80 гривень та 6 727,50 доларів США, що завдані у зв'язку із вчиненням даного правочину під впливом обману у подвійному розмірі, упущену вигоду в розмірі 7 112,95 доларів США в подвійному розмірі та стягнути з позивача [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 1 313 000 гривень, з розстрочкою платежів на 300 місяців із щомісячним платежем в розмірі 4 376,67 гривень. Свій позов мотивує тим, що між позивачем та відповідачем укладено генеральний договір про надання кредитних послуг на суму 260 000 доларів США. В подальшому між сторонами укладені додаткову угоду до вказаного кредитного договору та договір іпотеки. Так, вважає дані договори недійсними, оскільки укладені під впливом обману та суперечать чинному законодавству України, зокрема надання кредиту у доларах США суперечить ряду чинних нормативних актів України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому, а тому просить такий задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив та пояснення дав аналогічні викладеним у запереченнях до позову, просить у задоволенні такого відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 12.03.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг, згідно п.п. 1.1 якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 260 000,00 доларів США. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору між сторонами 12.03.2008 року укладено Договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав ПАТ «Універсал Банк» передав у іпотеку приміщення квартири №1А в будинку №13 по вул.Шевченка у м. Львові. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав кредит у сумі 260 000,00 доларів США згідно кредитного договору № BL2375 від 12.03.2008 року. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно змісту ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Пунктом 3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачено право банку на підставі банківської ліцензії на здійснення банківських операцій, в тому числі - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Таке розміщення здійснюється незалежно від виду валюти, яка використовується. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає кошти як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до вимог ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Доводи позивача про обман в умовах оспорюваного договору, є помилковими та не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Крім того, не навів доказів на підтвердження умислу відповідача введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, які могли перешкодити вчиненню правочину. Укладений кредитний договір був добровільно підписаний, що в судовому засіданні позивач не заперечував, а відтак останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Таким чином, права позивача, як споживача при укладенні та виконанні договірного зобов'язання порушені не були. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Розірвання (зміна) договору у зв'язку з істотними змінами обставин є самостійним випадком припинення (зміни) договірних зобов'язань, метою якого є необхідність відновлення балансу інтересів сторін договору, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін. За наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено в ч.1 ст. 651 ЦК України Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на те, що відбулась істотна зміна обставин, якими він та банк керувалися під час укладення договору про надання кредиту, а саме значне зростання курсу долара США відносно курсу гривні України, що потягло за собою значне здороження кредитного курсу та зростання розміру боргу за договором. Однак, ч.2 ст. 652 ЦК України визначено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Отже, для розірвання договору в разі істотної зміни обставин необхідна наявність усіх перелічених умов одночасно. Позивач не довів наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору про надання кредитної лінії у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися укладаючи кредитний договір. Крім того, згідно зі ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено. Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Так, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 та 23 цього Закону. Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Як видно із оскаржуваних договорів, додаткової угоди, що укладені між сторонами , сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачеві було повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи позичальника на договорах. Пояснення позивача про те, що договори укладені під впливом обману не знайшло свого підтвердження в судових засіданнях. Судом, за клопотанням позивача, призначено судову економічно-бухгалтерську експертизу та отримано висновок №8195 від 15.01.2013 року згідно якого були надані усі вихідні дані, які необхідні для проведення розрахунку вартості кредиту. Відтак, з даного висновку не вбачаються підстави стверджувати про обман з боку банку, оскільки розрахунок повної вартості кредиту отриманий судом є більшим, ніж попередньо представлений відповідачем. Тому суд вважає, що позивач в судовому засіданні не довів факту умисного введення його в оману банком щодо істотних умов кредитування. Також не пояснив, чому не звернувся до відповідного спеціаліста перед укладенням кредитного договору. Сторони підписали договір кредиту, погодили всі його істотні умови Згідно змісту ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним, укладених між сторонами договорів, а відтак підстав для стягнення грошових коштів також відсутні. Зазначені позивачем факти не знайшли свого підтвердження у процесі розгляду справи, оскільки особисто позивачем були підписані оспорювані договори. Суд розцінює дії позивача про визнання недійсними генерального договору про надання кредитних послуг, додаткової угоди №BL2375/К-1, договору іпотеки нерухомого майна та стягнення грошових коштів, як такі, щоб оминути виконання зобов'язання передбаченого умовами вищевказаних договорів. У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. З наведених міркувань та

Outcome: dismissed