Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до заяви б/н від 06.08.2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22494,54 грн., та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Представник позивача Хмельов Д.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснив, що не заперечує того, що підписав анкету-заяву та отримав кредитну картку у АТ КБ «ПриватБанк», однак після отримання картки грошей на ній не було. Крім того, вважає, що це не був оформлений кредитний договір, а лише отримана кредитна картка. В 2015 році його було взято під варту. Кредитна картка залишилась вдома, пін код нікому не передавав. Також, зазначив, що не інформував правоохоронні органи та відділення банку про факт втрати картки та про її незаконне використання. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.08.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н. Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В свою чергу, відповідач зобов`язався відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг здійснювати погашення заборгованості по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с. 19, зворот). Відповідач [PERSON] погодився на те що, підписавши заяву від 06.08.2014 року про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифам Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 8). Відповідно пунктів 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, [PERSON] дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його заміну за рішенням та ініціативою банку (а.с. 18). Згідно зі ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 гл. 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 629\~ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. При цьому, з доводами відповідача [PERSON] про те, що на кредитній картці грошові кошти були відсутні та те, що кредитною карткою він не користувався оскільки перебував під вартою, суд не погоджується за наступних підстав. Відповідно до вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.12.2018 року [PERSON] (на даний час вирок законної сили не набрав) визнано винним за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання позбавлення волі строком на 6 років 4 місяці з конфіскацією усього належного йому майна. З вироку суду вбачається, що 09.10.2015 року [PERSON] було затримано та взято під варту, звільнено з під варти в залі суду 27.12.2018 року, як такий що відбув покарання. З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06.08.2014 року вбачаться, що вперше користуватися кредитною карткою [PERSON] став 01.06.2015 року, тобто обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою (а.с. 6-7). З наведеного вище розрахунку встановлено, що у період перебування [PERSON] під вартою було користування грошовими коштами, які знаходились на його кредитній картці проте, відповідно до пунктів 1.1.2.2. та 1.1.2.1.12. Договору [PERSON] зобов`язався не передавати картку та Пін третім особам, а також вжити заходи щодо запобігання втрати картки, Піна або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу або їхньому незаконному використанню. Крім того, відповідно до пункту 1.1.2.1.13 Договору [PERSON] також взяв на себе обов`язок інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, Піна або отримання повідомлення про їх незаконне використання. Також [PERSON] своїм підписом засвідчив, що повідомлено про те, коли настане такий випадок необхідно звернутися до відділення банку або зателефонувати за телефонами 3700 по Україні та [NUMBER] для дзвінків за кордоном (а.с. 11, зворот). [PERSON] не надав під час розгляду цивільної справи доказів про те, що ним було виконанні такі умови Договору. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст.\~13\~ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів ч. 1 ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а тому [PERSON] , як боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, зокрема через перебування під вартою за рішенням суду. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та в обумовлений в договорі термін. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання не виконує, допускаючи прострочення платежів, у зв`язку з чим, станом на 18.06.2018 року має перед Банком заборгованість у розмірі 22494,54 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту 6563,54 грн., відсотки за користування кредитом 5811,76 грн., пеня 8571,88 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1047,39 грн. (а.с. 5, 6-7). Частиною 1 ст.\~610\~ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст.\~546\~ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше, ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору (а.с. 19, зворот). Таким чином, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених Договором. Наявність даних фактичних обставин справи не узгоджується із висновком Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі за №6-2003цс15, яким визначено, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст.\~61\~Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.\~549\~ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.\~61\~Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до положень ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн. та його процентної складової в розмірі 1047,36 грн. задоволенню не підлягають. За таких обставин, суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 20947, 18 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту 6563,54 грн., відсотки за користування кредитом 5811,76 грн., пеня 8571,88 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 1762,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial