Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку, що має загальну площу - 170,9 кв. м, житлову площу - 85,7 кв. м, та господарських будівель і споруд: сарай літ. «Д», «И», погріб літ. «Б», вбиральні літ. «К», «З», споруди № 1-4. В позові посилався на те, що згідно договору дарування від 13.10.1981 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], Договір дарування зареєстрований Жулянською сільською радою за № 16 від 14.10.1981 року. Також відповідно до цього договору матері позивача [PERSON] було подаровано 1/3 частину вказаного будинку. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.06.1998 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з 1/3 частини жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. При зверненні до нотаріальної контори 17.05.2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Договір дарування від 13.10.1981 року не зареєстрований в органі, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. Після 1988 року село Жуляни було приєднано до міста Києва, а [PERSON] своєчасно не перереєструвала за собою право власності на спірний будинок. Також позивач звертався до Реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві для реєстрації права власності відповідно до договору дарування від 13.10.1981 року, але йому було відмовлено у реєстрації за ним права власності, оскільки подані ним документи не відповідають вимогам встановленим законодавством. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, в матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 13.10.1981 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 2/3 частини, а [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], розташований на присадибній земельній ділянці, присадибних земель радгоспу «СОВКИ». Договір дарування зареєстрований Жулянською сільською радою за № 16 від 14.10.1981 року. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.06.1998 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з 1/3 частини жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.02.1955 року. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Статтею 549 ЦК УРСР визначені дії, що свідчать про прийняття спадщини, якими, зокрема, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На момент смерті матері [PERSON], позивач постійно проживав разом з нею та після її смерті й надалі проживає в спірному будинку, відкрито користується та утримує майно, сплачує рахунки. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] відкритої 06.12.2005 року, позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно архівної довідки № 06-04/1414 від 26.12.2016 року, у документах архівного фонду «Жулянська сільська рада» у господарський книзі за 1986-1989 роки є особовий рахунок [NUMBER] [PERSON], проживаючого [ADDRESS]. У графі «Будівлі» значиться: житловичй будинок 1970 року забудови. У графі «Всього землі» зазначено: 0,04 га. У графі «Члени родити» значиться: [PERSON] - г/с, [PERSON] - жена, [PERSON] - дочь, [PERSON] (так у документі). Отже, вищенаведене дає підстави вважати, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], як такий, що прийняв спадщину. Так, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомунгоспу УРСР від 31.01.1966 року (втратив чинність 13.12.1995 року), реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до п.6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. У сільській місцевості, до якої відносився м/р Жуляни м. Києва на час будівництва спірного будинку (с. Жуляни приєднано до м. Києва на підставі Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 26.08.1988 року «Про розширення меж міста Києва»), оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом вчинення відповідного запису в господарській книзі сільської ради та відкриття особистого рахунку на ім'я забудовника. Крім того, відповідно до п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, на момент будівництва спірного будинку діюче на той час законодавство УРСР такої реєстрації будинку не передбачало. З цього випливає, що побудований житловий будинок був зареєстрований на праві власності в порядку, встановленому законом на момент його реєстрації, Жулянською сільською радою та має статус приватної власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на підставі зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених вимог позивача, оскільки інших доказів, обставин або заперечень в спростування його вимог відповідачами суду не надано, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку, що має загальну площу - 170,9 кв. м, житлову площу - 85,7 кв. м, та господарських будівель і споруд: сарай літ. «Д», погріб літ. «Б», вбиральні літ. «К», «З», споруди № 1-4. В частині визнання права власності на сарай літ. «И» відмовити оскільки згідно технічного паспорта сарай літ. «И» збудовано самочинно, а тому у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України позивач, як особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Outcome: partial