Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Торецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 14.03.1989 року він отримав в постійне користування гараж збудований на земельній ділянці по [ADDRESS], про що свідчить акт виносу в натурі меж земельної ділянки з відповідною відміткою головного архітектора міста. З означеного часу він постійно, відкрито і безперервно володіє та користується зазначеним нерухомим майном для власних потреб, власним коштом утримує його, постійно здійснює поточні ремонти. На теперішній час виникла необхідність підключити гараж до електропостачання і звернувшись до енергопостачальника він отримав відмову, так як у нього відсутній правовстановлюючий документ на об'єкт нерухомого майна. Звернувшись за роз'ясненнями до відповідача він дізнався, що самостійно внести гараж в експлуатацію та отримати відповідні документи він не може так як не є землекористувачем ділянки на якій гараж збудований, у зв'язку з чим він вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Торецької міської ради вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, надала заперечення по справі в яких зазначила, в матеріалах позовної заяви відсутній дозвіл на спорудження гаражу по [ADDRESS] у зв'язку з чим є підстави вважати, що позивач здійснив самочинне будівництво, окрім цього відсутній документ, який дає право виконувати будівельні роботи, відсутній належно затверджений проект, окрім цього важає, що Торецька міська рада не є належним відповідачем по справі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] було виділено в натурі межі земельної дільниці для будівництва індивідуального гаража (а.с.5, 6-9) З 14 березня 1989 року користувачем гаражу збудованому на земельній ділянці по [ADDRESS] став позивач [PERSON] Як стверджує позивач починаючи з 1989 року і до цього часу, тобто понад 25 років він користується гаражем, утримує його в належному стані, добросовісно за ним слідкує. В квітні 2016 року на замовлення позивача [PERSON] ТОВ «Проектне бюро «Геобудресурс» було виготовлено технічний паспорт на гараж, розташований по [ADDRESS] Як вбачається з копії довідки, виданої КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Торецька гараж на ім'я [PERSON], [PERSON] не зареєстрований (а.с.33), правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України п.9 та п.13 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України - право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно Прикінцевих та Перехідних положень ЦК (в редакції 2003 року) Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, «положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності». Тобто, з урахуванням п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, що вступив в законну силу 01 січня 2004 року, та на підставі ст. 344 ЦК України, [PERSON] сумлінно володів і продовжує володіти відкрито, безперервно нерухомим майном - гаражем по [ADDRESS] протягом більш ніж 10 років станом на момент звернення до суду, що дає йому право набути право власності на зазначений вище гараж за набувальною давністю за рішенням суду. Суд становиться критично до стверджень представника відповідача щодо того, що даний гараж є об`єктом самочинного будівництва і те, що у позивача відсутній дозвіл на спорудження гаражу, оскільки гараж на земельній ділянці по [ADDRESS] був побудований [PERSON], тобто позивач не здійснював будівництво гаража, а лише користується ним без будь-яких правовстановлюючих документів. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межіх заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з положень ст.ст. 59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном більш ніж 25 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свобод чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем. При таких обставинах суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на гараж по [ADDRESS] Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved