Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення з відповідача на свою користь боргу, у звязку з невиконанням грошового зобовязання, у розмірі 151\~621,39 грн., що складається із суми боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, за період з травня 2013 року по травень 2016 року у розмірі 140\~177,40 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 11\~443,99 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.06.2005 року [PERSON] був засуджений за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135, 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Вироком стягнуто з відповідача на його користь 50\~000,00 грн. моральної шкоди. На виконання вироку в частині цивільного позову був виданий виконавчий лист. За період з вересня 2005 року по грудень 2015 року відповідачем було сплачено в добровільному порядку 6\~790,00 грн. Від сплати решти коштів у розмірі 43\~210,00 грн. в добровільному та примусовому порядку відповідач ухиляється. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, то він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що між сторонами виникли деліктні зобовязання, тобто зобовязання внаслідок заподіяння шкоди. Сторони не перебувають між собою у договірних відносинах, а тому ст.625 ЦК України на такі правовідносини не поширюється. Дослідивши пояснення сторін та письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.06.2005 [PERSON] засуджено за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135, 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Цим же вироком стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 50\~000 грн. моральної шкоди. 28.05.2015 за заявою позивача відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди. Позивачем та його представником в судовому засіданні зазначено, що відповідач за період з вересня 2005 року по грудень 2015 року сплатив йому в добровільному порядку лише 6790 грн. Від сплати решти суми моральної шкоди він, як в добровільному так і в примусовому порядку ухиляється. Позивач вважає, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, а тому, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, він повинен відшкодувати йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання. Нею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виник спір у звязку з тривалим невиконанням рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ст.1167 ЦК України, тобто між сторонами виникли деліктні правовідносини. А тому, це не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року (справа N 6-2491цс15). Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Отже, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що підстав для застосування ст. 625 ЦК України до даних правовідносин немає, тому позов не підлягає до задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed