Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], про визнання батьківства. Мотивував тим, що починаючи з січня 2015 року почав спільно проживати з [PERSON] однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але з заявою про реєстрацію шлюбу до відповідних органів не зверталися. На початку 2016 року сторони спільно переїхали на постійне місце проживання у Францію. [INFO] року у Франції у сторін народилася дитина [PERSON]. При оформлені документів про народження дитини були виключені будь-які відомості позивача, як батька. 16.05.2016 року сторони повернулися в Україну. Між сторонами була усна домовленість, що в Україні вони звернуться до органів РАЦС для належного оформлення позивача, як батька дитини. Однак, після повернення на Україну, спільне сімейне проживання у сторін не склалося. Жодних підстав вважати, що відповідач визнала себе одинокою матір'ю у позивача не було. 22.05.2017 року позивачу стало відомо, що відповідач виготовила для себе та доньки документи на виїзд за кордон та повідомила, що в кінці травня планує виїзд на постійне місце проживання у Францію. Позивач усвідомлює свій батьківський обов'язок та бажає безпосредньо як батько брати участь у житті та вихованні своєї дитини. Саме з цією метою він хоче встановити батьківство. На підставі наведеного просив суд визнати його батьком [PERSON], [INFO]. Зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції здійснити реєстрацію народження дитини [PERSON], [INFO], в графі батько вказати - [PERSON], [INFO], в графі по батькові дитини вказати «[INFO]». Видати свідоцтво про народження [PERSON] з урахуванням внесених змін. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву (а.с.81), в якій зазначила, що на даний час перебуває у Франції, у зв'язку з лікуванням доньки. Відповідач вказала, що ніколи не говорила позивачу, що він є батьком дитини, зустрічалася з ним з кінця зими 2015 року, однак через агресивну поведінку, в червні-липні позивач проживала у своїх батьків, неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами з приводу агресії позивача щодо неї. Відповідач інколи залишала доньку з позивачем, в зв'язку з тим, що була необхідність відвідувати лікарів, однак за це відповідач платила позивачу гроші. Ні відповідачу, ні доньці позивач ніякої допомоги не надавав. Що стосується доказів, які позивач долучив до позовної заяви, відповідач зазначила, що не давала дозволу позивачу на копіювання та зберігання даних документів та фотографій. За наведених обставин проти позову заперечила та просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що даний позов поданий з пропуском позовної давності, про що вказав і заяві, яку представник подавав до суду (а.с.82-83) та просив в задоволенні позову відмовити Заслухавши позивача, його представника та представник відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. [PERSON] народилась [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.04.2016 року (а.с.7). Матір'ю у свідоцтві про народження записана [PERSON], відомості про батька відсутні. Згідно довідки № 02-02/10033 про склад сім'ї [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] (а.с.10). В обгрунтування вимог, позивач зазначив, що починаючи з січня 2015 року почав спільно проживати з [PERSON] однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але з заявою про реєстрацію шлюбу до відповідних органів не зверталися. На початку 2016 року сторони спільно переїхали на постійне місце проживання у Францію. [INFO] року у Франції у сторін народилася дитина [PERSON], що підтверджується фотографіями, доданими до матеріалів справи (а.с.12-17). Позивач подав до суду копію реєстраційної картки про внесення до реєстру на поступлення в ДНЗ [PERSON], [INFO], видану 29.06.2016 року (а.с.11), копії медичної документації [PERSON], [INFO], та індивідуальну карту вагітної та породіллі [PERSON] (а.с.34-34, 71-73). Як вбачається з метричної книги про хрещення [PERSON], батьками дитини в книзі записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.75-76). Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до положень пунктів 4-9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Відповідно до статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Згідно із частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року, що діяла на час призначення експертизи судом, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналогічним чином регулюються і наслідки ухилення від участі в експертизі у діючому цивільно-процесуальному законодавстві (стаття 109 ЦПК України). Представник позивача подав до суду клопотання про призначення судово-генетичної експертизи, яке ухвалою суду задоволено (а.с.84-86, 108). На адресу суду надійшло клопотання експерта про скерування осіб для відбирання зразків і оплати рахунків для проведення молекулярно-генетичної експертизи (а.с.109-111), яке було направлено сторонам, однак не було отримано [PERSON], оскільки повернулося з за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 129-132). 23.01.2018 року до суду Львівським науково-дослідним експертно-криміналісичним центром було надіслано повідомлення про неможливість проведення експертизи, оскільки [PERSON] з дитиною [PERSON] до Львівського НДЕКЦ не з'явилися, що унеможливлює відбирання зразків та проведення експертизи (а.с.114-116). Повторно клопотань про призначення експертизи позивачем не подавалось. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позову, оскільки батьківство позивача щодо малолітньої [PERSON] належними та допустими доказами не підтверджено. Подані позивачем докази в обґрунтування заявлених вимог не може беззаперечно свідчити про його батьківство. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed