Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що 25.12.2011р. уклав із відповідачем кредитний договір за яким відповідач отримав кредит в розмірі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач неналежним чином виконував обов`язки за кредитним договором, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, яка станом на 14.06.2018р. становить 177680,65 грн. та складається з 52625,22 грн. заборгованості за кредитом, 46209,81 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 78845,62 грн. заборгованості за пенею. Разом із цим, позивач просить стягнути з відповідача лише частину заборгованості в розмірі 114958,02 грн., що складається з 52625,22 грн. заборгованості за кредитом, 46209,81 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 16122,99 грн. заборгованості за пенею за період з 05.12.2011р. по 01.12.2017р. Ухвалою суду від 01.11.2018р. було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачка 25.02.2019р. подала до суду письмовий відзив, в якому не визнала позов у повному обсязі. Зазначила, що позов не містить розрахунків заборгованості, а також не зазначено які грошові кошти та в який проміжок часу вона сплатила банку в рахунок погашення заборгованості. Зазначила, що її правовідносини з банком були на підставі договору від 17.08.2013р. Окрім того, за розрахунками позивача, нею в період часу з 01.11.2011р. до 23.10.2017р. було виплачено на користь банку 152634,04 грн. (63037,12грн.+89596,92грн.). В анкеті-заяві від 25.12.2011р. містяться два підписи, які візуально відрізняються один від другого, а також відрізняються від її підпису. Розрахунок боргу виконано за період з 17.08.2013р. по 31.05.2015р., і до правовідносин треба застосувати трирічний строк позовної давності. (а.с. 83-86) Позивач надав відповідь на відзив в якій зазначив, що 25.12.2011р. відповідачка, підписавши анкету-заяву, уклала кредитний договір та отримала кредит в розмірі 20000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна». При цьому вона ознайомилась і з Умовами та правилами надання банківських послуг в «Приватбанку». В подальшому, 17.08.2013р. відповідачці було пере випущено кредитну карту на «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Пере випуск картки підтверджується банківською випискою по картковому рахунку. Відповідач здійснював погашення заборгованості вже на пере випущену карту і пере випуск карти не є укладенням нового кредитного договору, і не потребує заповнення додаткових документів. Умови та правила, що додані до позову, діяли саме на момент підписання анкети-заяви 25.12.2011р. Підписуючи анкету-заяву, відповідачка погодилася, що пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи, складають договір про надання банківських послуг. Розмір заборгованості за тілом кредиту в двох частинах розрахунку має розбіжності, оскільки в першій частині зазначено тіло кредиту станом на 31.05.2015р., а в другій - станом на 14.06.2018р. Щодо сумнівів стосовно підпису відповідачки в анкеті, то відповідачем клопотань про призначення експертизи не подавалося. Розрахунок заборгованості повністю підтверджується випискою з карткового рахунку. Строк позовної давності щодо тіла кредиту та відсотків не пропущено, так як картка відповідача діє строком до травня 2021 року. Строк позовної давності щодо стягнення пені також не сплинув, так як порушення зобов`язань за договором зі сторони відповідачки триває до цього часу. (а.с. 113-120) Відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив, де вказала, що усі суттєві умови кредитного договору нею не були підписані. В анкеті-заяві в графі про ознайомлення з умовами кредитування стоїть підпис без зазначення ім`я та прізвища особи, яка поставила цей підпис і він візуально відрізняється від підпису на другому аркуші анкети. В виписці з карткового рахунку є посилання на основні картки з останніми цифрами в номерах 9205 та 4866, якими нібито користувалася [PERSON] , проте в довідці позивача від 27.02.2019р. зазначено про отримання [PERSON] карток з іншими номерами. З зазначеної у виписці по картках інформації неможливо визначити суму заборгованості позивача з урахуванням викладених у позові банком вимог. (а.с. 180-182) Враховуючи невизначеність поданих позивачем доказів, ухвалами від 07.08.2019р. та 18.09.2019р. у позивача було витребувано докази, а саме - відомості щодо загальної грошової сума, яка була використана відповідачкою [PERSON] у якості кредиту за кредитним договором від 25.12.2011р.; загальної грошової суми, яка була сплачена банку відповідачкою [PERSON] за кредитним договором від 25.12.2011р.; відомостей, чи був застрахований кредитний договір, укладений позивачем із [PERSON] 25.12.2011р. (якщо так, то у якого страхувальника) і чи отримував банк будь-яку страхову компенсацію за несвоєчасне погашення кредиту, а також, чи має банк право на таку страхову компенсацію; відомостей, які рахунки відкривалися відповідачці за кредитним договором від 25.12.2011р. та які кредитні карти видавалися (якщо їх було декілька - зазначити причину закриття попередніх карток); чи є договір KUB1472627956321 від 31.08.2016р. невід`ємною частиною кредитного договору від 25.12.2011р., та якими доказами це підтверджується; яка сума грошових коштів була надана в якості позики відповідачці за договором KUB1472627956321 від 31.08.2016р., і яким доказом це підтверджується; чи було фактично погашено договором KUB1472627956321 від 31.08.2016р. будь-яку заборгованість відповідачки за кредитним договором від 25.12.2011р.; яким було цільове використання позики за договором KUB1472627956321 від 31.08.2016р.; чи був застрахований договір KUB1472627956321 від 31.08.2016р. (якщо так, то у якого страхувальника), яка сума страхових платежів була сплачена фактично відповідачкою, і чи отримував банк будь-яку страхову компенсацію за несвоєчасне погашення позики, а також, чи має банк право на таку страхову компенсацію по договору KUB1472627956321 від 31.08.2016р.; чи укладався договір KUB1472627956321 від 31.08.2016р. з [PERSON] , як з фізичною-собою підприємцем, або як з фізичною особою? Чи пов`язаний цей договір з підприємницькою діяльністю? Дані ухвали було виконано частково, та позивач 23.08.2019р. надав письмові пояснення, що мають суттєвий вплив на виклад правовідносин, що склалися, та які не було повідомлено під час подання позову до суду. Так, позивачем вказано, що надана до суду виписка з карткового рахунку є первісним документом про рух коштів. Щодо страхування - відповідачкою було самостійно оформлено послугу «Страхування кредитного ліміту», для погашення заборгованості по кредитній картці за рахунок страхової компанії, у разі втрати роботи або працездатності. Дана послуга оформлюється через меню «Приват 24» або на Інтернет-сайт «Приватбанку», і клієнт може самостійно роздрукувати цей договір. Страховий платіж складає 0,9% від суми заборгованості на кредитці щомісяця. Щодо розміру тіла кредиту, то 31.08.2016р. позивач та відповідачка в межах програми банку «кредит українському бізнесу» уклали кредитний договір KUB1472627956321 та 30.09.2016р. позивач надав відповідачці 50000 грн. за проектом «КУБ», якими позичальник користувався в період з 01.10.2016р. по 01.10.2017р., і для погашення цього кредиту у позичальника з карткового рахунку зписувалися кошти в розмірі по 5581,34грн. протягом 12 місяців (у виписці відображено як «ОПЛАТА ЧАСТЯМИ 5»). Відповідач здійснював часткове погашення заборгованості до 18.06.2017р. (а.с. 187) Ухвалою від 20.11.2019р. розгляд справи переведено в загальне позовне провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та пояснив, що 25.12.2011р. відповідачка заповнила анкету-заяву про отримання карткового кредитного договору, отримавши кредитну картку з лімітом 20 000 грн. В подальшому відповідачкою ініційовано зміни на збільшення кредитного ліміту, що підтверджується випискою з карткового рахунку. Відповідачка зобов`язання не виконала, заборгованість становить 52625,22 грн. за тілом кредиту, 46209,81 грн. відсотки, 78845,62 грн. загальна пеня. Просив стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 52625,22 грн. за тілом кредиту, 46209,81 грн. за відсотками, та частину пені за період з 05.12.2016р. по 01.12.2017р. (до дня подання позову до суду) в розмірі 16122,99 грн. Відповідачем 31.08.2016 року було підписано договір KUB про розміщення оферти, і в договорі зазначено, що акцепт оферти у формі платежу перераховується на кредитну картку відповідачки (останній абзац пункту «оферта позичальника») ліміт картки виріс до 29200 грн., документів про заяву на збільшення ліміту, підписаних відповідачкою, немає. Однак, це підтверджується випискою по рахунку. 30.09.2016р. на картку відповідачки надійшло 50 000 грн., коли баланс на картці був негативним. В подальшому, кошти відповідачка знімала готівкою з 01.10 по 07.10 2016 року: 47000 грн. Взагалі 29000 грн. (на балансі) та 47000 грн. (знятих) та 1040 грн. комісії складають борг за тілом кредиту. З 12.10 по 26.10 2016 року у відповідачці були побутові витрати за карткою і до 01.11.2016р. кредитних коштів використано 19164,59 грн. В період з вересня 2016р. протягом 12 місяців за кредитним договором «КУБ» (абзац 2) щомісячно списувалася сума 5581,34 грн. в рахунок погашення заборгованості по «КУБу». Загалом це склало 66976,08 грн. Витрати кредитних коштів на побутові потреби з 01.10.2016р. до звернення банку до суду становила 19164,59 грн. Також, 66976,08 грн. складають заборгованість за тілом кредиту, оскільки ці кошти списувалися в рахунок погашення «КУБу». В цей же період, відповідачкою за кредитним договором від 25.12.2011р. частково виконано зобов`язання, про що зазначено у виписці, але точну суму виконаних зобов`язань він зазначити не може. 29000 грн. було на картці відповідачки після отримання кредиту за «КУБом», але у неї був кредитний ліміт 20000грн., тому відповідачка, в рахунок цього ліміту знімала 47000грн. (заборгованість на картці 20999,25 грн.; надійшло 50000 грн. по «КУБу», тому залишок на балансі 29000,75 грн.; а відповідачка зняла 47000грн. та з неї відраховано 1040 грн. комісії, тобто з «універсальної» картки додатково знято 17000 грн., оскільки відповідачка мала кредитний ліміт). За кредитним договором від 2011 року, відповідачкою використано 19164,59грн. витрат + 66976,08 грн. погашення позики за програмою «КУБ». Відповідачка сплатила за договором від 2011р. на користь банку 33515,45 грн., а за договором «КУБ» з неї щомісячно списувалося по 5581,34грн. Інших договорів з відповідачкою немає. Підписи відповідачки маються на анкеті-заяві та у договорі «КУБ» Відповідачка проти позову заперечувала та пояснила, що вона сплатила на користь Приватбанку більше, ніж отримала. З 2009 року по 2016 рік тарифи за кредитом у неї не змінювалися, але вона до цього часу не знає, скільки відсотків їй нараховувалось. Підтримала свій відзив. Суд, вислухавши представника позивача та відповідачку, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 25.12.2011 року між «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої, [PERSON] . Дана анкета не містить відмітки яку саме послугу бажала отримати [PERSON] : «універсальна», «карта Gold», «зарплатна карта», «пенсійна карта». Так саме анкета заява не містить розміру кредитного ліміту, процентів за користування кредитом та наявність штрафних санкцій у разі невиконання зобов`язань. В анкеті зазначено, що договір між позичальником та банком складається з заяви, пам`ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів. Підписи клієнта на лицевому та зворотному боці анкети візуально відрізняються (а.с. 13). До позову додано копію документу «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який не підписано позичальником, та в якому зазначено процентну ставку, розмір пені та штрафу щодо кредитних карт «універсальна 30 днів пільгового періоду», «універсальна 55 днів пільгового періоду», «універсальна contract», «універсальна gold». (а.с. 14) 31 серпня 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір №KUB1472627956321, за яким розмір позики визначається Банком, вказується у профайлі Позичальника на сайті kub.pb.ua. розмір процентів визначено у 2,4% від початкового розміру фактично виданої позики на місяць. Строк повернення позики визначено у 12 місяців з дати отримання позики. Порядок погашення позики - рівними частками щомісяця до числа місяця в який отримана позика. Щомісячний платіж визначено формулою: сума позики, поділеної на 12 частин, додати суму позики помножену на 2,4%. Погашення позики визначено шляхом списання коштів з усіх рахунків позичальника на користь позикодавця, при настанні дати платежу. Дана позика отримана шляхом перерахуванням банком коштів на кредитну карту [NUMBER] , в розмірі 50000 грн. відкриту у Приватбанку. Зазначено, що договір забезпечено заставою, проте конкретний предмет застави в договорі не визначено. (зворотній бік аркуша справи 202, аркуш справи 218) Згідно з письмовими поясненнями позивача на зворотному боці аркуша 211, кредит надавався [PERSON] , як фізичній особі, а його цільове використання вказано у самому договорі. (а.с. 211) За довідкою позивача, [PERSON] за кредитним договором від 25.12.2011р. отримувала кредитні карти: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . (а.с. 164 ) За довідкою позивача, старт карткового рахунку [PERSON] розпочався 19.02.2009р. з номером: [NUMBER] - без зазначення розміру кредитного ліміту. В подальшому в неї змінювався кредитний ліміт наступним чином: 17.08.2013р. було встановлено кредитний ліміт 16000; 23.08.2013р. кредитний ліміт змінено до 17000; 14.07.2015р. - до 16280; 05.11.2015р. - до 20000; 31.01.2017р. - до 29200; 18.07.2018р. - до 0,00. (а.с. 202) Виписка з кредитної справи на аркушах 190-201 також містить відомості про використання позивачкою кредитних коштів з 11.03.2009р., а не з 25.12.2011р. Проте, згідно до позовної заяви та наданих доказів, кредитний договір було укладено 25.12.2011р. а не 19.02.2009р. Аналогічна виписка з банківського рахунку [PERSON] за період з 11.03.2009р. по 01.03.2020р. міститься на аркушах справи 6-17 тому 2 Відомостей про укладення кредитного договору у 2009 році. матеріали справи не містять. Таким чином, суд зауважує на нехтування позивачем у послідовному та обґрунтованому викладі обставин з приводу яких виник спір. Згідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідачки [PERSON] станом на станом на 14.06.2018р. становить 177680,65 грн. та складається з 52625,22 грн. заборгованості за кредитом, 46209,81 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 78845,62 грн. заборгованості за пенею. (а.с. 5-12) Відповідачкою [PERSON] надано виписки з карткового рахунку «ПриватБанк» за користування кредитом (а.с. 89-103), з яких вбачається, що вона сплатила позивачу кошти в розмірі 63037,12 грн. за період з 01.01.2011р. по 31.12.2015р. та в розмірі 89596,92 грн. за період з 01.01.2016р. по 19.02.2019р. Таким чином, всього [PERSON] за період з 01.01.2011р. по 19.02.2019р. сплатила позивачу 152634,04 грн. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно «Умов та правил надання банківських послуг» з метою надання послуг банк надає клієнту картку, вид якої визначається у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. За вказаним кредитним договором, відповідач отримав кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, розмір якого неодноразово змінювався. Як зазначає у запереченнях на відзив, відповідачка 25.12.2011р. отримала кредитну карту «Універсальна», а в подальшому 17.08.2013р. - «універсальна gold», відсотки, пеня та штрафи з якими містяться в тарифах «Приватбанку». Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7 Умов та правил. (а.с. 37) Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами. (зворотній бік а.с. 36) Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Дотепер, як зазначено в позові, заборгованість за кредитом не погашена і складає 177680,65 грн., але позивач просить стягнути з відповідача частину заборгованості в розмірі 114958,02грн. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві-анкеті (аркуш справи 13 тому 1), підписаній сторонами, відсутні суттєві умови договору про встановлення винагороди за користування кредитними коштами - процентів, та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та визначення її розміру. Банк, пред`являючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки та пеню за період з 05.12.2011р. по 01.12.2017р. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.12.2011р. посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25.12.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18.09.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.05.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою [PERSON] 25.11.2011р., АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). З наведених вище причин неможна вважати погодженими й умови щодо покладення на відповідачку суми страхових витрат, зарахованих позивачем до тіла кредиту, що вбачається з виписки з особового рахунку. Разом із цим, суд вважає, що при укладенні між позивачем та відповідачкою кредитного договору KUB1472627956321 від 31.08.2016р. було погоджено умови повернення цієї позики та розмір процентів за її користування. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Беззаперечно доведеним є той факт, що позивачка за договором від 31.08.2016р. отримала 50000 грн. та зобов`язана була повернути рівними частками з врахуванням процентів на протязі 12 місяців 66976,08 грн. Суд зазначає, що позивачем недобросовісно реалізовано процесуальні права, зокрема, позов не містив викладу усіх правовідносин, що склалися (так, про наявність додаткового кредитного договору позивач повідомив суд лише за спливом тривалого часу після відкриття провадження у справі), неодноразово надсилав до суду одні й ті ж самі виписки з кредитної справи, не надавав прямих відповідей на питання, які суд ставив в ухвалах про витребування доказів. У зв`язку із неможливістю представником позивача в судовому засіданні зазначити ці відомості та ухиленням позивача від надання розрахунків за ухвалами суду, суд перевірив такі дані самостійно за наданими позивачем виписками з карткового рахунку. Таким чином, для вірного вирішення справи, необхідно розрахувати розмір коштів, якими позивачка скористувалася в якості тіла кредиту в період з 25.12.2011р. по 18.09.2018р. для розрахунків за придбання товарів та послуг, а також які кошти знімалися нею в якості готівки. В даному випадку, з вищевказаних обставин до тіла кредиту не будуть враховуватися не погоджені підписом відповідачки розміри процентів (за винятком процентів за договором KUB1472627956321), комісії , штрафів та пені. Судом неодноразово витребувалися у позивача відомості щодо загального розміру витрат [PERSON] за кредитною картою з 25.12.2011р., проте, позивач таких відомостей не надав, а у своїх відповідях посилався на виписку з карткового рахунку відповідачки. Судом самостійно проведено аналіз витрат [PERSON] в період з 25.11.2011р. та зняття готівки за випискою з банківського рахунку на аркушах справи 6-17 тому 2 та встановлено, що її витрати за період з 25.12.2011р. по дату звернення банку до суду складають 177354,30 грн. (за 2012р. 11981,55 грн. + за 2013р. 26959,70 грн. + за 2014р. 11814,93 грн. + за 2015р. 10980,77 грн. + за 2016р. 70966,63 грн. + за 2017р. 44650,68 грн.). Поповнення рахунку за цей період складають 149617,30 грн. (за 2012р. 9180 грн. + за 2013р. 21254,29 грн. + за 2014р. 15798,98 грн. + за 2015р. 14641,42 грн. + за 2016р. 68895,25 грн. + за 2017р. 19847,37 грн.). Різниця між використаними коштами 177354,30 грн. та повернутими коштами 149617,30 грн. становить 27737,00 грн. Що стосується вимоги [PERSON] про застосування до правовідносин строків позовної давності, то в даному випадку, позовна давність не застосовується в зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК). Так як судом встановлено, що сторонами не було погоджено окремих умов кредитного договору, у тому числі й щодо щомісячних платежів, враховуючи, що з грудня 2011 року по жовтень 2017 року [PERSON] регулярно здійснювала платежі на користь АТ КБ «Приватбанк», неможна вважати, що право вимоги у позивача про повернення несплаченого боргу за кредитом беззаперечно виникнуло в період понад три роки до дати звернення до суду у вересні 2018 року. Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню заборгованість в розмірі 27737,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, суму задоволених вимог 27737,00 грн. необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 1762,00 та поділити на суму первісних вимог 114958,02 грн., що дорівнюватиме 425,13 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial