Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 250 631, 82 грн. за період 10.11.2016 року по 01 червня 2020 року, витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 20 червня 2011 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по третьому розряду на район магістральних теплових мереж та звільнений 09 листопада 2016 року. Починаючи із 20.06.2011 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.01.2020 року суд ухвалив стягнути на його користь 26 197 гривень невиплаченої основної заробітної плати за період з 20 червня 2011 року по 30 вересня 2015 року та 31 176,72 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 20 червня 2011 року по 30 вересня 2015 року. Відповідачем було здійснено фактичну виплату 01.06.2020 року вищевказаної заборгованості за рішенням суду від 14.01.2020 року, всього 57 373 (п`ятдесят сім тисяч триста сімдесят три) гривень 72 копійок (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Його розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період невиплати заробітної плати становить 250 631,82 грн., оскільки середньогодинна зарплата позивача становить 35,43 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 14.08.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Мотивує свій відзив тим, що згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14.01.2020 року позивачу було виплачено різницю по мінімальній зарплаті, тому різниця згідно рішення суду становить 27 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вказує, що між сторонами не було узгоджено суми недонарахованої заробітної плати, а з вини позивача створено ситуацію із затягуванням судового розгляду у вказаний період. Окрім цього зазначає, що розрахунок позивача здійснений неналежно. Також просить відмовити позивачу у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі у зв`язку з пропуском позовної давності. Також просить розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням сторін. Представник позивача 21.09.2020 року подала до суду відповідь на відзив, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову і просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 23.11.2020 року постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника ЛМКП «Львівтеплоенерго». Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено судом, копією трудової книжки позивача стверджується, що позивач з 20 червня 2011 року був прийнятий на роботу слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по третьому розряду на район магістральних теплових мереж, 03 січня 2012 року був переведений слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по четвертому розряду 01 квітня 2013 року був переведений слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по п`ятому розряду на район магістральних теплових мереж, 13 червня 2014 року був переведений слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по шостому розряду на район магістральних теплових мереж та звільнений 09 листопада 2016 року. Починаючи із 20 червня 2011 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова № 462/6983/19 від 14.01.2020 року суд ухвалив стягнути на його користь 26 197 гривень 00 копійок невиплаченої основної заробітної плати за період з 20 червня 2011 року по 30 вересня 2015 року та 31 176, 72 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати/а.с.14-22/. Відповідачем було здійснено фактичну виплату 01.06.2020 року заборгованості за рішенням суду від 14.01.2020 року. Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні за період 10.11.2016 року до 01.06.2020 року становить 250 631,82 грн., оскільки середньогодинна заробітна плата становить 35,43 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем за період за період 20.06.2011 року до 30.09.2015 року трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 10.11.2016 року до 01.06.2020 року становить 250 631,82 грн Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі за № 761/9584/15. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 250 631,82 позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України). Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить зменшити такий. За таких обставин, установивши, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 26 197 грн., а також компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 31 176 грн. 72 коп., що разом становило 57 373,72 грн., на переконання суду буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованої підприємством заробітної плати у розмірі 114 747,44 грн. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 253,2 грн. сплаченого судового збору та 1250 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial