Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка не піклується про доньку, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного лікування, що негативно впливає на розвиток дитини, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання також не з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнала, не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. В судове засідання представник третьої особи Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклуванняне з'явилася, але надала до суду заяву, згідно якої не заперечувала проти задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, справу просила розглянути без неї. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачкою позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.03.2017 року [PERSON] народилася [INFO], її батьками зазначені позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] (а. с. 4). Відповідно до довідок № 02-11/142 від 03.05.2017 року, № 02-09/335 від 03.10.2017 року, виданих виконавчим комітетом Плавнівською сільською радою Ренійського району Одеської області донька проживає з батьком з 2014 року (а. с. 5, 37). Як вбачається з довідок № 19 від 28.04.2017 року, № 42 від 03.10.2017 року дитина дійсно відвідує ясла-садок «Ластівка» Плавнівської сільської ради Ренійського району Одеської області (а. с. 6). [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується довідкою Веселокутської сільської ради Арцизького району Одеської області № 02-14/252 від 05.10.2017 року (а. с. 32). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 09.10.2017 року, умови проживання дитини, в будинку є умови для проживання і розвитку дитини (а. с. 34). [PERSON] - позивач по справі, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та психіатра ( а. с. 35). Дитина перебуває на обліку в АОПСМ с. Плавні, на прийом до лікаря приходить в супроводі батька (а. с. 36). Відповідно до характеристики [PERSON] відповідальний і турботливий батько, працює в м. Ізмаїл Одеської області, скарги не надходили (а. с. 38). Згідно висновку № 01-34/2108 від 15 грудня 2017 року Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] (а. с. 4591). Судом достовірно встановлено та про це зазначила в своїй заяві відповідачка, а також підтверджено наданими позивачем доказами, що відповідачка не проявляє до своєї дитини щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'ям, ні долею дитини у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає спільно з дитиною і самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а також заявою відповідачки [PERSON] Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідачка у даній справі є матір'ю малолітньої [PERSON], проте вона самоусунулася від виконання покладеного на неї батьківського обов'язку у вихованні дитини, вона свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Також, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання [PERSON] обов'язків по вихованню дитини, не встановлено обставин чинення їй будь-ким, в тому числі і батьком дитини, перешкод у спілкуванні з дитиною, перешкод участі у її вихованні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Отже, виходячи з наведеного, враховуючи обставини справи, суд погоджується з висновком Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, який вирішив доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON], позивачем по справі. З'ясувавши повно, всебічно, об'єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дитини, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] та визначення місця проживання дитини, оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення матері від виконання батьківських обов'язків, яка свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом її здоров'я, її навчанням. На підставі ст. ст. 7, 15, 150, 152, 155, 161, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 206, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved