Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 17.10.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №000147 у м.Черкаси на придбання трактору Белорус-892, перед укладенням договору представник відповідача Торенко І.М. в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 16 700 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, однак, представник позивача не роз'яснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості трактора. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, позивачу на протязі обіцяних семи днів предмет лізингу так і не був переданий, тому він 26.02.2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути сплачені кошти, на що відповідач 30.03.2014 року повідомив позивача, що договір розірвано 04.03.2014 року, але повертати кошти відмовився, мотивуючи тим, що договором не передбачено повернення цих коштів, тому позивач змушений звернутися з позовом до суду про визнання договору фінансового лізингу №000147 від 17.10.2013 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», недійсним, а також стягнути з відповідача 16 700 гривень безпідставно набутих коштів та 1 000 гривень заподіяної моральної шкоди. Позивач та його представник в судовому засіданні, позов підтримали, посилаючись на доводи викладенні в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, позов не визнав та подав письмові заперечення в яких просив суд відмовити в задоволенні позову і розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.10.2013 року між сторонами було укладено договор фінансового лізингу №000147 у м. Черкаси на придбання трактору Белорус-892, перед укладенням договору представник відповідача Торенко І.М. в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 16 700 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Однак, після сплати вказаного платежу в сумі 16 700 гривень, предмет лізингу (трактор) так і не був переданий на протязі обіцяних семи днів в зв'язку з чим позивач 26.02.2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмові від договору та вимогою повернути йому сплачені кошти. На вказану заяву позивача, відповідач 30.03.2014 року повідомив, що договір фінансового лізингу №000147 укладений між ними 17.10.2013 року, розірваний 04.03.2014 року на підставі заяви позивача, але повертати сплачені кошти відповідач відмовився, так, як за умовами договору фінансового лізингу, не передбачено повернення коштів. Згідно з п. п. 8.1, 8.2.1 договору фінансового лізингу №000147 від 17.10.2013 року, укладеного між сторонами, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору(комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу в сумі 16 700 гривень, але позивач не мав можливості ознайомитись перед сплатою платежу та укладанням договору з вказаними умовами. Відповідно до п.12.11 вказаного договору, у випадках розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу. Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається, так як вказана умова договору надає можливість відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем у разі відмови позивача укласти або виконати договір. У відповідності до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати:а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладенного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача, лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії за організацію становить 16 700 гривень. На думку суду, вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обгрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 16 700 гривень. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, для визначення умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Також суд вважає, що позивач був введений відповідачем в оману щодо істотних умов договору, які викладені в пункті 5.1 вказаного договору, в якому зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу, визначений в додатку № 1, складає 50% від вартості предмета лізингу в сумі 83 500 гривень, комісія за передачу складає 3% - 5 010 гривень, так як представник відповідача замовчував, вказані в пункті 5.1. істотні умови договору, своєчасно не надав можливості позивачу ознайомитися з умовами договору, а в усній формі пояснив йому, що він повинен спочатку сплатити перший лізинговий платіж (передплата за трактор) в сумі 16 700 гривень і після сплати цього платежу на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу (трактор). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте встановлюються цим Законом. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст.216 ЦК України. недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є. зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати його без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у ведені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Крім цього в судовому засіданні були допитані свідки - [PERSON] та [PERSON], які підтвердили те, що представник відповідача Торенко І.М., при укладені з позивачем договору фінансового лізингу 17.10. 2013 року, в усній формі роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 16 700 гривень, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі семи днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Також свідки підтвердили те, що представник позивача не роз'яснила позивачу призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, тому у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації і завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Також позивачу незаконними діями відповідача було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 1 000 гривень та вказує на те, що договір укладений між ним та відповідачем порушує його права, як споживача, які завдали йому душевні страждання. На підставі викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині визнанння договору фінансового лізингу від 17.10. 2013 року укладеного між сторонами, недійсним, стягненння з відповідача сплачених позивачем коштів за договором фінансового лізингу в сумі 16 700 гривень та 1 000 гривень заподіяної моральної шкоди. Крім цього позивач при подачі позову до суду, був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як споживач за позовом, що пов'язаний з захистом прав споживачів. Тому згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок. Вказані правовідносини регулюються ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.88 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг» та Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Outcome: approved