Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до Черкаського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.10.2010 року позивач уповноважив [PERSON] та [PERSON] на керування належного позивачу на праві власності автомобіля марки «Volkswagen LT 28», 1987 року випуску, колір жовтий, державний номерний знак [NUMBER] (надалі - автомобіль). Між позивачем та відповідачем і третьою особою була домовленість, що вони будуть користуватися автомобілем, а при прийнятті позивачем рішення про продаж автомобіля мають його повернути. Разом в грудня 2013 року позивачеві стало відомо, що автомобіль був проданий відповідачем [PERSON] своїй матері [PERSON] за 21300 грн., вказані кошти йому не повернуті. Таким чином, позивач вважає, що в результаті продажу належного йому на праві власності автомобіля відповідач керувався не інтересами довірителя, як того вимагає видана довіреність та законодавство України. Тобто, внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань відповідачами було завдано позивачу збитки у розмірі не отриманих грошових коштів від реалізації автомобіля у сумі 21300 грн. 00 коп., які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 1006 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просили відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] позов не підтримала просила в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 01.10.2010 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатись автомобілем, що належить йому на праві власності, марки «Volkswagen LT 28», 1987 року випуску, колір жовтий, державний номерний знак [NUMBER], в тому числі при необхідності зняти автомобіль з обліку в органах Державтоінспекції чи поставити його на облік, продати, обміняти, передати в заставу, здати в оренду, керувати, тощо, про що свідчить нотаріально посвідчена Довіреність Серії ВРА № 244927 від 01.10.2010 року (а.с. 47). При цьому, [PERSON], діючи на підставі зазначеної довіреності, продав автомобіль [PERSON] олександрівні, яка в свою чергу зареєструвала даний автомобіль на своє ім'я, що підтверджується наданою реєстраційною карткою ТЗ (а.с. 7). Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, звертаючись до суду з даним позовом позивач просить стягнути з відповідача 21300 грн. 00 коп. на підставі ст. 1006 ЦК України, згідно якої повірений зобов'язаний, серед іншого, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно вимог ч. 1 ст. 1005 ЦК України повірений повинен виконати дане йому доручення особисто. Повірений має право передати виконання доручення іншій особі (замісникові), якщо це передбачено договором або якщо повірений був вимушений до цього обставинами з метою охорони інтересів довірителя. Повірений, який передав виконання доручення замісникові, повинен негайно повідомити про це довірителя, у цьому разі повірений відповідає лише за вибір замісника. При цьому, ст. 1006 ЦК України визначені обов'язки повіреного, згідно якої він зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.. Таким чином, за своєю правовою природою договір доручення може бути визначений як консенсуальний та двосторонній. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, згідно з цим договором кожна зі сторін має певні права та обов'язки, які кореспондуються одне одному. При цьому, ч. 3 ст. 626 ЦК України визначено, що договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими. Таким чином, законодавець визначив, що на підтвердження доручення в розумінні Глави 68 ЦК України має бути укладений договір доручення або ж видаватися на підставі такого договору довіреність. Однак, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачі не виконали вимоги ст. 1006 ЦК України та не передали позивачу всього одержаного у зв'язку з виконанням доручення. Разом з тим, зі змісту довіреності, виданої позивачем на ім'я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач лише уповноважив відповідача на вчинення певних дій від свого імені та не за рахунок довірителя. Таким чином, дана довіреність не є двостороннім договором в розумінні положень ч. 3 ст. 626 ЦК України. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення між ним та відповідачами договору доручення, а з матеріалів справи та змісту довіреності від 01.10.2010 року вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] і третьою особою [PERSON] склались правовідносини представництва. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Таким чином, оскільки факт укладення договору доручення позивачем не доведений, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів коштів від продажу автомобіля з підстав, передбачених ст. 1006 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що умовами довіреності, виданої позивачем, обов'язок про повернення довірителю грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля, не визначався. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, підстави виникнення цивільних прав та обов'язків регламентовано ст. 11 ЦК України. За таких обставин, оскільки підстав для виникнення цивільних обов'язків у відповідачів перед позивачем не має, суд приходить до висновку, що у відповідачів не було зобов'язань перед позивачем стосовно передачі грошових коштів, одержаних від продажу автомобіля, а тому позовні вимоги про стягнення коштів, отриманих за довіреністю не можуть бути задоволені. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 23, 237, 509, 626, 638, 1000, 1003, 1005, 1006, 1167 ЦК України та

Outcome: dismissed