Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до ТзОВ «Прогрес», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ФГ «Західний Буг» Юнака С.П. про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №314103 він є власником земельної ділянки площею 0,81 га, що розташована в [ADDRESS]. 26.05.2016 року ним був укладений договір оренди землі щодо даної земельної ділянки із ФГ « Західний Буг» Юнака С.П . У листопаді 2018 року йому стало відомо, що ТзОВ «Прогрес» звернувся до суду з позов про визнання недійсним ряду договорів оренди, в тому числі і щодо укладеного ним договору оренди земельної ділянки площею 0,81 га, що розташована в [ADDRESS] з тих підстав, що ним було укладено договір оренди землі із ТзОВ «Прогрес» №5-К від 01.03.2012 року зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Володимир-Волинському районі, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 10.08.2012 року №07205004002971 об`єктом якого є вказана земельна ділянка. Зазначає, що жодних договорів із ТзОВ «Прогрес» він не укладав, а тому просить визнати договір оренди землі укладений між ним та ТзОВ «Прогрес» в особі директора Вітрука А.О. від 01.03.2012 року зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Володимир-Волинському районі Волинської області за №07205004002971 від 10.08.2012 року недійсним та скасувати запис №07205004002971 від 10.08.2012 року вчинений у Державному реєстрі земель Управлінні Держкомзему у Володимир-Волинському районі Волинської області та стягнути з відповідача судові витрати. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву [PERSON] в якому він зазначає, що позивачу достеменно було відомо про існування договору оренди землі від 01.03.2012 року укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес», оскільки позивач [PERSON] 09.11.2014 роцу звертався до ТзОВ «Прогрес» із заявою про розрівання договору оренди землі від 01.03.2012 року. Крім того представник відповідача зазначає, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності, оскільки з часу підписання ним заяви про розірвання договору оренди землі 11.09.2014 року по день звернення до суду 28.02.2019 року минув визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності. Також зазначає, що вимога про скасування вчиненого Управлінням держкомзему запису не може заявлятися до ТОВ «Прогрес». Просить відмовити у задоволенні даного позову повністю. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги вимоги підтримали в повному обсязі, в обґрунтування надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Позивач додатково пояснив, що 01.03.2012 р. він не укладав і не підписував договору із ТзОВ «Прогрес». Підпис, який міститься у договорі оренди землі, виконаний не ним. Представник ТзОВ «Прогрес» адвокат Матвіїв В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов. Додатково пояснив, що 16.06.2020 р. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №145/2047/16-ц висловила правову позицію щодо належного способу захисту права особи у випадку визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, зокрема, з підстав їх непідписання орендодавцем. Верховний Суд висловив позицію про те, що у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту відносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. За таких умов, вимога позивача про визнання договору оренди землі недійсним - не підлягає до задоволення. Також вимога про скасування запису є неналежним способом захисту, оскільки у даних правовідносинах позивачу слід звертатись з вимогою про скасування рішення державного реєстратора. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник «Фермерське господарство» Західний Буг Юнака Сергія Петровича» Мясковський В.Л. в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами виник спір, пов`язаний з правом оренди земельної ділянки. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з ст. 93 ЗК України та ст.1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,2419 га, котра знаходиться на території Красноставської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Ця земельна ділянка складається із трьох ділянок, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,81 га., кадастровий номер 0720582200:03:001:2986. Дана обставина підтверджується Державним актом на право власності серії ЯД № 314103. Із наданого суду договору оренди землі №5-к від 01.03.2012 р. вбачається, що він укладений між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес», предметом якого є земельна ділянка площею 0,81 га, котра знаходиться на території Красноставської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. Даний договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Володимир-Волинському районі Волинської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.08.2012 р. № 072050004002971. Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Згідно з ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Позов позивач обгрунтовував тим, що у нього не було волевиявлення на укладення із ТзОВ «Прогрес» договору оренди землі від 01.03.2012 р., він не погоджував з даним товариством істотних умов договору, не підписував його, підпис у договорі належить не йому, а тому даний договір вважає недійсним. Такі доводи позивача повністю підтверджені в судовому засіданні висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01.07.2019 р. Зокрема, із даного висновку встановлено, що підписи розташовані в графі «Орендодавець» у договорі оренді землі укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Прогрес» №5-к від 01.03.2012 р., виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її справжніх підписів. Суд вважає, що вказаний висновок експерта є належним, достовірним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження того, що позивач 01.03.2012 р. не підписував договір оренди землі із відповідачем, а тому він не виявляв свою волю до вчинення цього правочину та набуття цивільних прав та обов`язків за цим договором. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Оскільки [PERSON] не підписував договір оренди землі, тобто не виявляв свою волю до вчинення правочину (договору оренди землі) та набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому даний правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку не вчинення правочину, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки, а не з позовом про визнання правочину недійсним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок, а не визнання провичну недійсним. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. в справі № 145/2047/16-ц, а тому відповідно до ч.3 ст. 263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права до даних спірних правовідносин застосовує висновок викладений у цій постанові Верховного Суду. Оскільки [PERSON] просить визнати недійсним договір оренди, котрий не укладав, що підтверджується зібраними доказами, та беручи до уваги, що не вчинений правочин не може бути визнаний недійсним, тому суд прийшов до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, а тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Outcome: dismissed