Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати, компенсації за затримку її виплати, середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що він з 1 червня 2001 року по 22 травня 2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Однак при виплаті заробітної плати позивачу не проводилась індексація, передбачена діючим законодавством, а також компенсація за затримку у виплатах, внаслідок чого були порушені права позивача на оплату праці, що мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства відповідача провести відповідні виплати. На підставі переліченого просив суд зобов'язати відповідача провести виплату позивачу заборгованості з індексації заробітної плати в сумі 216,40 грн., компенсації за затримку у виплаті за період з 1 березня 2003 року по 22 травня 2004 року в сумі 298,19 грн. Вважав при цьому, що строки для звернення до суду із вказаними вимогами ним не було пропущено. На підставі того, що з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, просив суд також стягнути із ПАТ «ММК Імені Ілліча» середній заробіток за час прострочення у проведенні повного розрахунку при звільненні за період з 22 травня 2004 року по 1 листопада 2014 року в сумі 86433,90 грн. З урахуванням того, що діями представників відповідача позивачу було завдано моральних страждань, то просив суд також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надавши при цьому заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, наполягаючи на задоволенні заявлених суду позовних вимог. Представник відповідача, ПАТ «ММК імені Ілліча», яка діє на підставі довіреності, Головко А. В., у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву з проханням розгляд заявленого [PERSON] позову проводити за відсутності представника відповідача, при цьому заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі. За наданими суду письмовими запереченнями представник ПАТ «ММК імені Ілліча», який діє на підставі довіреності, Біляк В. В., заперечуючи проти позову [PERSON], вказував, що позивачу представники відповідача сплатили у повному обсязі суми боргу з індексації та компенсації на підставі заяви [PERSON] від 5 травня 2014 року, на підставі чого відсутні підстави для проведення виплати позивачу моральної шкоди, оскільки права [PERSON] були поновлені та відповідачем не порушені, а також оскільки позивачем не було доведено негативних наслідків, які існують внаслідок порушення його трудових прав. Враховуючи, що відповідачем не було порушено прав [PERSON], то відсутні підстави також для стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні. Також посилався на те, що [PERSON] був пропущений передбачений законодавством строк для звернення до суду із вказаними вимогами. Таким чином просив відмовити у задоволені позову [PERSON] Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 1 червня 2001 року по 22 травня 2004 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК імені Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 5). За вказаний період позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується відомостями про застраховану особу з УПФУ в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області (а. с. 9). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Індекс споживчих цін є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а порогом індексації є величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. За ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Суд розглядом справи встановив, що суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Таким чином в разі порушення законодавства про оплату праці в частині виплати індексації заробітної плати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому до виплати сум індексації та компенсації без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Визначення правил обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, закріплено у «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Згідно до п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 6 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). При цьому з наданої представниками відповідача довідки від 21 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] були перераховані на картковий рахунок позивача 6 травня 2014 року сума індексації доходів [PERSON] за час його роботи в «ММК імені Ілліча» у розмірі 7,73 грн. та сума компенсації за затримку у такій виплаті в розмірі 11,50 грн., а загалом - 19,23 грн., з яких були утриманні відповідні платежі. При цьому вказані суми індексації та компенсації (загалом після проведення утримань - 16,11 грн.) були виплачені [PERSON] 6 травня 2014 року, що підтверджується копією реєстру № 368 про перерахування коштів позивачу відповідно платіжного доручення (а. с. 18, 19). З переліченого вбачається, що станом на 6 травня 2014 року заборгованості по індексації доходів [PERSON] та компенсації по затримці у проведенні виплати заробітної плати позивача у ПАТ «ММК імені Ілліча» перед [PERSON] немає. З огляду на викладені обставини, суд відхиляє посилання позивача на те, що у період його роботи на підприємстві відповідача йому не була виплачена індексація до заробітної плати, а також компенсація за затримку у проведені такої виплати за період з 1 березня 2003 року по 22 травня 2004 року, оскільки в судовому засіданні доказів зворотнього позивачем суду не було надано. При цьому надані [PERSON] розрахунки сум компенсації та індексації не підтверджуються первинними документами по «ММК імені Ілліча» та спростовуються довідкою відповідача від 21 листопада 2014 року. Таким чином вимоги позивача про стягнення на його користь з ПАТ «ММК імені Ілліча» індексації заробітної плати в сумі 216,40 грн. та компенсації за затримку у виплаті за період з 1 березня 2003 року по 22 травня 2004 року в сумі 298,19 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Натомість рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України по справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена також Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Суд при цьому зазначає, що представниками відповідача було надано докази проведення розрахунку із позивачем 6 травня 2014 року по заборгованості з індексації та компенсації в загальній сумі 16,11 грн., перерахованої на картковий рахунок [PERSON] Враховуючи, що з 6 травня 2014 року до моменту звернення [PERSON] до суду 10 листопада 2014 року із цим позовом минуло більше ніж 6 (шість) місяців, то вказане свідчить про пропуск позивачем передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні та моральної шкоди, бо про проведення з [PERSON] остаточного розрахунку відповідачем по заборгованості з індексації заробітку та компенсації за затримку у проведенні такої виплати, яке відбулось 6 травня 2014 року, позивач повинен був дізнатися, бо саме за заявою останнього відбулось проведення такої виплати. При цьому суд враховує, що [PERSON] не надано доводів поважності пропуску ним тримісячного строку для звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, тому поновленню цей строк на думку суду не підлягає. На підставі п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 зазначено, що пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Таким чином, оскільки пропуск строку для звернення до суду із позовом відповідно до ст. 233 КЗпП України є самостійною підставою для відмови в його задоволенні, то незважаючи на існування підстав вважати, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку та моральної шкоди мають під собою правове підґрунтя, то внаслідок проведення повного розрахунку із ним відповідачем 6 травня 2014 року позивачем було пропущено тримісячний строк для звернення до суду із вказаними вимогами, що свідчить про те, що в задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ «ММК імені Ілліча» середнього заробітку та моральної шкоди слід також відмовити.

Outcome: dismissed