Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якої зазначив, що 06.03.2018 укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримала від [PERSON] позику у сумі 390000 грн., з терміном повернення грошових коштів 06 червня 2018 року. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, гроші не повернула, у зв'язку з чим має заборгованість на вищевказану суму. Ухвалою суду від 01.08.2018 було відкрито провадження за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 08.08.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою в якій вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. Судом встановлено, що 06.03.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким остання отримала грошові кошти у розмірі 390000 грн. та які зобов'язалась повернути в строк до 06.06.2018, про що складено письмову розписку. Зазначені кошти відповідачем не повернуто, чим порушено умови договору позики. Позивачем здійснювалися заходи досудового врегулювання спору шляхом переговорів, крім того 07.06.2018 відповідачу була вручена письмова вимога про повернення суми боргу. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав [PERSON] Відповідно ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) грошову суму, а позичальник зобов'язується повернути таку ж саме грошову суму (суму позики). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами статей 610 і 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На підтвердження укладення договору позики та його умов представлена розписка, яка посвідчує передання визначеної грошової суми, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України. Як свідчить оригінал розписки, договір позики був укладений між фізичними особами. За таких обставин, з врахуванням ст. 1053 ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача суми боргу підлягають задоволенню. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає доведеними ті обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, тому вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також стягується сума судового збору, сплачена ним при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved