Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення кошів в розмірі 8 000 грн. Позов мотивує тим, що 26.07.2013 року він позичив відповідачу кошти в розмірі 8 000 грн., про що останній склав розписку, згідно якої зобов'язався повернути кошти 26.08.2013 року. Оскільки кошти відповідачем добровільно повернуті не були, тому просить позов задоволити та стягнути заборгованість. У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву від 04.04.2014 року, просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Враховуючи представлені документи, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, про дати, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема через засоби масової інформації, причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. У відповідності до положень ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Як вбачається із копії розписки від 26.07.2013 року (а.с.6), [PERSON], в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], отримав від [PERSON] кошти в розмірі 8 000 грн., які зобов'язався повернути через місяць - 26.08.2013 року. Стаття 526 ЦК України регламентує, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином. Договір позики є одним з його видів. У відповідності до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики або його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідачу було передано кошти в розмірі 8 000 грн. та зобов'язанням повернути кошти 26.08.2013 року, проте кошти у встановлений строк повернуті не були. Оскільки позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути позику, а саме грошові кошти у розмірі 8 000 грн., проте останній, всупереч умов договору, кошти добровільно не повертає, тому суд вважає, що суму боргу слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. При цьому, задовольняючи позов, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 214 грн. 70 коп. (а.с.4, 16) та витрати пов'язані з публікацією в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача в судове засідання в сумі 495 грн. (а.с.51, 52), що в загальному становить 709 грн. 70 коп.

Outcome: approved