Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення за адресою [ADDRESS] в якому вказує, що він є власником нерухомого майна, а саме 70/100 частини домоволодіння, загальною площею 269,0 кв.м., в якому зареєстрована та проживає відповідач, яка користується послугами водопостачання, газу, теплової енергії та іншими послугами, у зв'язку з чим виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не використовуються законним власником житла, але нараховуються за них, чим об'єктивно порушуються права позивача. Окрім того, позивач має намір разом зі своєю сім'єю проживати у зазначеному будинку. У зв'язку з наведеним просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з будинку за адресою [ADDRESS]; стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] є власником 70/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 24.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М., що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 71254544 від 24.10.2016 року. На адресу [PERSON] позивачем 03.11.2016 року було направлено вимогу про звільнення приміщення від особистих речей та виселення, яка залишена без задоволення. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Стаття 157 ЖКУ встановлює, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної частини домоволодіння, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved