Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є власником 19/20 частин домоволодіння по вул. Комуністичній, 19 у м. Марганець Дніпропетровської області, а відповідачу власник 1/20 частини цього домоволодіння. Також на підставі державного акту на землю від 07.08.1996 року йому на праві власності за цією ж адресою належить земельна ділянка площею 0,0928 га. Із приводу користування спорудами, встановлення паркану та розмежування території між ними постійно виникають сварки. Відповідач перешкоджає йому належним чином користуватись спорудами та територією, а тому він просив усунути йому перешкоди. Остаточно позивач вимагав зобовязати відповідача не чинити йому перешкод у встановленні паркану між домоволодіннями сторін. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Зобовязано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у встановленні паркану між домоволодіннями по вул. Комуністичній, 19 в м. Марганець Дніпропетровської області згідно меж, зазначених у Державному акті про право приватної власності на землю. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що на підставі свідоцтва про право особистої власності та свідоцтва про право на спадщину позивач є власником 19/20 частин домоволодіння по вул. Комуністичній, 19 у м. Марганець Дніпропетровської області, а відповідач власник 1/20 частини цього домоволодіння. Також на підставі державного акту на землю від 07.08.1996 року, виданого на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради від 31.07.1996 року позивачу на праві власності за цією ж адресою належить земельна ділянка площею 0,0928 га. Дані обставини сторонами не заперечуються. Із приводу користування землею та спорудами позивач звертався до органів місцевого самоврядування, які комісійно встановлювали порушення правил добросусідства відповідачем. Посилаючись на письмові докази та пояснення свідків, враховуючи приписи ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, норм ЦК України, які регламентують права власника, ст. 106,107, 152, 158 ЗК України, суд задовольнив позовні вимоги шляхом зобовязання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у встановленні паркану між домоволодіннями згідно меж, зазначених у Державному акті про право приватної власності на землю. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Відповідно до вимог ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно Технічних вказівок щодо визначеннямеж земельних ділянок спільної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах, затверджених Державним комітетом України по земельних ресурсах від 18 травня 1998 року, межа - наземні матеріальні рубежі, які позначають межі земельної ділянки, або умовна лінія на поверхні, яка розділяє дві проінвентаризовані ділянки. Спільна межа - межа, при якій точна лінія, що розмежовує ділянки, не встановлюється. Встановлення меж - процес закріплення в правовому документі меж власності із узгодженою і зареєстрованою точною лінією розмежування. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] посилався на те, що між домоволодіннями сторін відсутній паркан, відповідач влаштувала біля його споруд компостну яму, яку відмовилась прибрати. Але не вказував про те, що відповідач перешкоджала встановленню твердих меж на земельній ділянці, та не надав ніяких достовірних доказів руйнування меж, чи перешкод у їх відновленні. Позивач зазначав про те, що він намагався встановити паркан між домоволодіннями сторін, що не свідчить про встановлення паркану саме на межі між землекористувачами. Крім того, відповідач заперечувала щодо встановлення паркану, посилаючись на те, що між стінами та фундаментом двох домоволодінь відстань складає від 7 см. до 15 см., внаслідок самочинного зведення споруд позивачем. Ці дії позивача перешкоджають їй належним чином користуватись своїм домоволодінням. Але суд ці обставини не перевірив, та не звернув увагу на відсутність належних та достовірних доказів, які б свідчили про те, що встановлення паркану між домоволодіннями є відновленням чи встановленням меж земельної ділянки. Крім того із акту, складеного комісією органу місцевого самоврядування від 08.12.2015 року, а також із відповідей органу місцевого самоврядування слідує, що [PERSON] не прибирає компостну яму, заважає встановити [PERSON] паркан на його земельній ділянці. Також спори виникають із приводу переобладнання споруд, належних позивачу. Колишні землевласники домоволодіння погодили межі ділянок (а.с.5-7,74-75). Отже, ці письмові докази також не підтверджують того, що позивач намагається відновити саме межі земельної ділянки чи позначити їх шляхом встановлення паркану. А тому відсутні підстави для задоволення позову про усунення перешкод позивачу у встановленні паркану, оскільки ці дії самі по собі не є відновленням чи встановленням меж, відповідно до вимог ст. 91, 106, 152 ЗК України. У звязку із чим наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України та відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed