Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги, тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2013 у справі №759/8610/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. При цьому, з 2012 року сторони фактично не проживали однією сім`єю, колишня дружина жила окремо, діти проживали з ним. У вересні 2014 року Відповідачка викрала молодшого неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , та до 2015 року не надавала можливості спілкуватися з ним, на телефоні дзвінки не відповідала, за місцем реєстрації не проживала. Щоб не втратити родинний зв`язок зі своїм сином, він зустрічався з ним біля школи, спілкувався з ним, цікавився його успіхами у класного керівника. Кожного разу, коли Відповідачка про це дізнавалася, вона переводила дитину в іншу школу, в новий дитячий колектив, що негативно відобразилося на ньому - [PERSON] ставав все більше замкнутою дитиною. З 2015 року їх зустрічі з сином стали частішими. На літо він придбав йому путівку в дитячий табір відпочинку і з тієї пори вони стали проводити більше часу разом, разом відпочивали, зустрічалися з його родичами та знайомими (бабуся, тітка, його хрещена). Він повністю одягав та обував дитину. Кожного разу після зустрічей повертав його до Відповідачки із сумками з продуктами харчування або грошима. Тобто повністю виконував свої батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дитини. Взимку 2018 року [PERSON] зателефонував йому та повідомив, що його мати, відібрала у нього ключ від квартири та в нецензурній формі вимагає покинути приміщення. Зі спілкування з відповідачкою він з`ясував, що син став пропускати заняття в школі, ради йому вона дати не може, бо не користується у нього повагою. Тоді відповідачка запропонувала йому забрати сина до себе. Він не заперечував, але маючи негативний досвід в цьому питанні він запропонував їй оформити це документально. 18 березня 2019 року на його номер телефону надійшли повідомлення від сина, де він просить забрати його до себе, оскільки Відповідачка знов відібрала в нього ключі від квартири та виганяє його та їх старшого сина, [PERSON] , 1995 р.н. на вулицю. При усному спілкуванні з синами він дізнався, що Відповідачка повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, їжу їм не готує, не спілкується, байдуже ставиться до їхнього життя. Стверджує, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , де окрім нього зареєстровані і його діти. В травні 2018 року він одружився, і враховуючи його небажання будувати нову родину в квартирі, з якою його пов`язують негативні спогади, вони разом з дружиною прийняли рішення проживати в її квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дружина не проти того, щоб його неповнолітній син проживав з ними, між ними склалися добрі стосунки. Для [PERSON] вони виділили окрему кімнату 17 м2, з великим спальним місцем, шафою, столом, телевізором - тобто повністю пристосованою для проживання дитини його віку. Таким чином, проживання сина разом зі ним відповідає його інтересам. Він має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого Відповідач забезпечити не взмозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування Відповідачки із сином і готовий зі свого боку та за наявності бажання сина, сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, добре відноситься до сина. Вважає, що перебування сина з Відповідачкою негативно впливає на його виховання, здоров`я та психологічний стан. Хоче дати дитині освіту і добробут. Син також хоче жити з ним. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визначити місце проживання [PERSON] [INFO] місцем проживання його батька - [PERSON] . Стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з і 01.04.2019 і до повноліття дитини. Стягнути з Відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , вважає за можливо позов задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2013 у справі №759/8610/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Згідно Договору купівлі-продажу від 31.05.1995 позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 22.05.2019 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] Умови проживання: належні, відповідають встановленим нормам. Для дитини є окрема кімната, облаштована усім необхідним для повноцінного проживання, виховання та розвитку. Стосунки, традиції сім`ї: добропорядні. Результат бесіди, ставлення членів сім`ї до рішення про прийняття на виховання дитину (дітей): умови проживання для дитини створені. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. На підставі вищевикладеного, оскільки неповнолітній [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 29 ЦК України після досягнення ним чотирнадцятирічного віку має право самостійно визначати собі місце проживання, під час допиту у судовому засіданні вказав, що бажає проживати з батьком, відповідач в судовому засіданні з цього приводу не заперечувала, то суд у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини відмовляє, поскільки відсутній спір. При цьому, у відповідності до ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживає з батьком, відповідач кошти на його утримання добровільно не надає, а також враховуючи те, що Законом на одну дитину встановлено розмір аліментів у вигляді однієї чверті, то суд вважає за можливо задовольнити позов в частині стягнення аліментів та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також судовий збір на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. 84, 180-182 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial