Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами по вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області та земельної ділянки розміром 0,2500 га (кадастровий номер 5124182400:02:001:0494). Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачкою було укладено договір купівлі продажу, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Однак на момент укладення договору відповідачка не була власником земельної ділянки на якій розташовано житловий будинок, тому придбане ним майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у звязку з тим, що він є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити його позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не зявився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія нотаріально не посвідченого договору купівлі продажу від 05.12.2014 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по вул.. вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області; розписка [PERSON] від 05.12.2014 р. про отримання від [PERSON] грошей у сумі 98580 грн. за житловий будинок з надвірними спорудами по вул.. вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області; копія договору дарування житлового будинку від 28.01.1994 р.; копія витягу про державну реєстрацію прав, згідно якого 21.12.2012 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по вул.. вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул.. вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області, власник [PERSON], самочинних споруд не має; копія звіту «Експерт Цент «Авант» про проведення незалежної оцінки житлового будинку; копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, згідно якого 17.10.2016 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 5124183600:02:001:0338), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2014 р. позивач домовився із відповідачкою про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по вул.. вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав відповідачці гроші, що підтверджується розпискою відповідачки, а остання передала ключі від будинку та технічну документацію на нього. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачці привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідачка повідомила, що не може це зробити, так як на момент укладення договору вона не оформила право власності на земельну ділянку, що робить неможливим укласти договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки у нотаріальній формі. Відповідачка взяла на себе зобовязання оформити правовстановлюючі документи згідно з вимогами діючого законодавства. 30.12.2016 р. відповідачкою був отриманий правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Позивач неодноразово звязувався із відповідачкою по телефону з метою дізнатись про хід оформлення документів належним чином, щоб посвідчити договір купівлі продажу в нотаріальному порядку, але кожного разу відповідачка посилалась на те, що дуже зайнята та не має часу для посвідчення договору. Таким чином позивач вважає, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу. Про існування обставин, що відповідачка не є власником земельної ділянки, яка була виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, позивачу нічого не було відомо, оскільки на момент укладення договору купівлі продажу відповідачка запевняла позивача що в неї є всі правовстановлюючі документи. Враховуючи викладені обставини, що на момент укладання договору відповідачка не мала належних оформлених документів, що підтверджують її право власності на земельну ділянку і до їх оформлення не мала права відчужувати будинок, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці передані гроші на суму 98580 грн., а позивачу обєкт нерухомості.. З 2014 р. відповідачка або інші правонаступники власника жодного разу не висували вимоги щодо повернення вказаного житлового будинку. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачці, який він фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по вул.. Миру (колишня Леніна), 102а в с. Орлівка, Ренійського району Одеської області, а також на земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5124182400:02:001:0494.

Outcome: approved