Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить по уточнюючій позовній заяві стягнути на його користь з відповідача заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за лютий-серпень 2017 року в сумі 15594 грн. 42 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2017 по 24.01.2017 в сумі 17150 грн. 76 коп. та моральної шкоди в сумі 15594 грн. 42 грн., мотивуючи тим, що він з 13.08.2013 по 01.09.2017 працював у відповідача на посаді електрика цеху та був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, до даного часу відповідач виплату заробітної плати не провів, хоча керівник відповідача на його усні вимоги про виплату заборгованості по зарплаті постійно його запевняв (усно), що заборгованість по зарплаті в найближчий час буде погашено. Невиплатою відповідачем належних йому грошових сум, порушено його право на використання його власності для задоволення своїх життєвих потреб та завдано моральні страждання. Представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що останній щодо задоволення позову заперечує. Позивач надіслав відповідь на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити. Дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Позивач працював у відповідача з 13.08.2013 по 01.09.2017 і був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.6-7). З долучених до матеріалів справи розрахункових листків за лютий-вересень 2017 року (а.с.8-10) вбачається, що борг підприємства перед позивачем на початок місяця становив 15594 грн. 42 коп.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України розяснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач стверджує в позовній заяві, що в день звільнення він працював та звертався з вимогою про проведення розрахунку в усній формі. До даного часу заборгованість по заробітній платі йому не виплачено. Копії табелів обліку робочого часу, на які посилається відповідач у відзиві, не спростовує даного факту, адже в табелі за вересень інформація щодо позивача взагалі відсутня, а в табелі, в якому не зазначено місяця, 31 числа він працював. Представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів протягом 99 днів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідачем заборгованість по заробітній платі в повному обсязі не погашено до даного часу, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Однак, позивач позивні вимоги не уточнював у вказаній частині, а тому підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по 24.01.2017. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В розрахункових листах за липень-серпень 2017 відображено нараховану заробітну плату в розмірі 228 грн.13 коп. та 3348 грн.51 коп. за 1 та 13 робочих днів відповідно. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить: (228,13 + 3348,51-1151,30 (відпустка чергова)): (1+13) = 173 грн. 24 коп.. З позивачем в день звільнення мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 15594 грн. 42 коп. та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за час затримки по 24.01.2017, яка складає: 173 грн. 24 коп. (середньоденний заробіток) х 99 (робочі дні з часу звільнення, з 02.09.2017 по 24.01.2017 = 17150 грн. 76 коп. (середній заробіток за час затримки по 24.01.2018). Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що винними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки, останній зазнав душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, яка не виплачена до даного часу, що в свою чергу тягне за собою порушення нормальних життєвих зв'язків. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань, часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 15594 грн. 42 коп., враховуючи вимоги розумності та справедливості, приходить до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2400 грн.. В стягнені решти суми моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п.п.1, 10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». З відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. в доход держави.

Outcome: partial