Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом по якому просить: встановити наявність компетенції (повноважень) виконавчого комітету Одеської міської ради на прийняття рішень про розподіл та накладання кімнат у гуртожитку переданих територіальний громаді м. Одеси ДП «ОМТП»; зобовязати виконавчий комітет Одеської міської ради прийняти рішення про розподіл та надання кімнати №1, №25 в гуртожитку №5 (вул. Контр. Адм. Луніна, 6) та кімнат №15,Ю №36 в гуртожитку №9 (вул. Контр. Адм. Луніна, 9). При цьому посилається на те, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеського міської ради №1171 від 25.12.2009 р., ДП «ОМТП» передало в комунальну власність територіальній громаді м. Одесі гуртожиток №5 (вул. Контр адм. Луніна 6) і гуртожиток №6 (вул. Контр адм. Луніна 9). Після передачі гуртожитків у власність територіальній громаді в них звільнилися кімнати, які захопили невідомі особи. В гуртожитку №5 в кімнатах № 1 та №25 і в гуртожитку №6 в кімнатах №15 та №36 заселилися особи, які не є працівниками ДП «ОМТП» і не є членами територіальної громади м. Одеси, заселення відбувалося без участі виконавчого комітету Одеського міської ради і депутатської комісії. 17 серпня 2016 року позивач звернувся до Одеської міської ради з пропозицією прийняти рішення про розподіл та надання незаконно захоплених кімнат в гуртожитку №5 та №6, проте вказана заява залишилась без розгляду, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався Голови Одеської обласної ради з заявою, відповідно до якої просив прийняти рішення про надання кімнат №№1,25 у гуртожитку №5 та №№15,36 у гуртожитку №6 та заселення вказаних кімнат працівниками ДП «ОМТП», що потребують поліпшення житлових умов. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.16 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю Згідно зі ст.34 ЖК України, п.13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: - які забезпечені жилою площею нижче за рівень, який визначається в порядку, встановленому виконавчими комітетами міських рад; - які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; - які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї; - які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого будинку в будинках житлово-будівельних кооперативів; - які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; - які проживають у гуртожитках; - які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім'ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статті старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати). Відповідно до ст.36 ЖК України облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районного, міської, районної в місті, селищної, сільської Рад народних депутатів. Відповідно до п.22 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР потребуючими поліпшення житлових умов, громадяни вважаються взятими на квартирний облік за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Крім того,\~ст. 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Згідно із\~ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України). Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р.\~\~№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Предмет позову та спосіб захисту своїх прав, обраний позивачем, не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, а відтак підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб не має. Щодо позовної вимоги про зобовязання виконавчий комітет Одеської міської ради прийняти рішення про розподіл та надання кімнати №1, №25 в гуртожитку №5 (вул. Контр. Адм. Луніна, 6) та кімнат №15,Ю №36 в гуртожитку №9 (вул. Контр. Адм. Луніна, 9) суд зазначає наступне. Верховним Судом України у постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 р. визначено, що суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питання, які належать до компетенції такого суб'єкту владних повноважень. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначив, що завдання суду, при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. За таких обставин, вказана вимога теж задоволенню не підлягає. Вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що згідно з ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено наданими доказами факту порушення її прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed