Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в січні 2021 року уточнив позовні вимоги та просив захистити її право власності 21/50 частин домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій розташовано вказану частину домоволодіння, площею 0.0155 га, кадастровий № 5110137600:68:015:0006, зареєстровану на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер платника податків [NUMBER] , громадянки України, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером 2151468051101 від 18.08.2020р. шляхом виселення [PERSON] з належних [PERSON] частин домоволодіння [ADDRESS] , які складаються з приміщень літ.3-1, 3-2, та самовільно прибудованої літ.3-3 плану, плану житлового будинку літ. «А», технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 13.08.2013р. та заборони користуватися земельною ділянкою, зареєстрованою на моє ім`я за кадастровим №5110137600:68:015:0006. Свої вимоги мотивує тим, що 18.08.2020р. Державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано моє право власності на земельну ділянку, площею 0.0155 га за адресою: [ADDRESS] та надано кадастровий № 5110137600:68:015:0006. Відповідно до ст.373 ЦК України як власник земельної ділянки та будинку, [PERSON] має право користуватися ними на свій розсуд, відповідно до їх цільового призначення, в т.ч. відповідно до ст.375 ЦК України [PERSON] має право та бажання провести реконструкцію своєї частини будинку, переобладнати комунальні зручності на земельній ділянці. Але, як зазначила позивачка, вона не може це зробити, оскільки відповідачка без її згоди, без реєстрації користується власністю позивача у вигляді будинку та земельної ділянки. Тому [PERSON] вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав власника нерухомого майна. На адресу суду 15 березня 2018 року надійшла зазначена цивільна справа. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю Шепітко І. Г. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.11.2019 року визначено головуючим суддею Сувертак І. В., вилучено суддю Шепітка І. Г., підстава відсторонення від посади. Справу передано судді Сувертак І. В. 07 листопада 2019 року. 08 .11.2019 року ухвалою суду справу прийнято до провадження суддею Сувертак І.В. 12 січня 2021 року адвокатом Меденцевою Л. П., представником [PERSON] , подано на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог, в котрій викладено прохальну частину позовних вимог в новій редакції. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року прийнято уточнений позов л.с.121. Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову №523/3696/18. В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 137). Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином. Матеріали справи (а.с. 30-33), містять відзив, що поданий 20 серпня 2018 року представником відповідача [PERSON] . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в відзиві. Приймаючи до уваги те, що справа розглядається судом першої інстанції більш ніж три роки, що є порушенням розумного строку її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, що не з,явились в судове засідання, які повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив наступні обставини. [PERSON] на праві приватної власності належали 21/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруджень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] в жовтні 1995 р. в будинок вселилась та була в ньому прописана онука його другої дружини [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 16.08.2004 р. [PERSON] отримала Свідоцтво про право на його спадщину за законом у вигляді 21/50 частин вказаного домоволодіння, яке 07.09.2014 р., зареєструвала в КП ОМБТІ та РОН. (а.с. 5,6). Спадок розташований на земельній ділянці, межі якого встановленні рішенням Суворовського райсуду м.Одеси від 19 травня 2014 р. по справі № 523/12158/13-ц. Рішення набрало законної сили. 18.08.2020р. Державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано моє право власності на земельну ділянку, площею 0.0155 га за адресою: [ADDRESS] та надано кадастровий № 5110137600:68:015:0006. Відповідно до ст.373 ЦК України як власник земельної ділянки та будинку, [PERSON] має право користуватися ними на свій розсуд, відповідно до їх цільового призначення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь- який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Оскільки, право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло або має законне право на користування цим житлом. Виникнення права членів сім`ї власника частки будинку на користування ним та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на частку домоволодіння припиняє право членів її сім`ї на користування цією часткою домоволодіння, оскільки є похідним від прав самого власника. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім`ї, у томи числі й неповнолітні та малолітні діти, також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню, ані вселенню. Такого висновку дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у Постанові від 15 серпня 2018 року у провадженні № 61-18966св18, зокрема, вказано, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Наведену правову позицію було сформовано також ще в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Отже, у зв`язку з відсутністю договірних відносин з новим власником 21/50 частки домоволодіння та припиненням права власності [PERSON] на спірну житлову площу [PERSON] втратила право проживання у спірному нерухомому майні. Таким чином, суд прийшов о висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved