Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 08 червня 2012 року між ним та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого 08 червня 2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. [INFO], позичальник [PERSON] померла. За відомостями позивача спадкоємцем [PERSON] є [PERSON]. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 9 467,67 грн. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Оскільки відповідач являється спадкоємцем боржника і відповідно до ст. 1282 ЦК України не виконав вимог кредитора, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 9 467,67 грн. за кредитним договором від 08 червня 2012 року та судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1 762,00 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2018 року по справі відкрито провадження за правила спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом осіб). 28 липня 2018 року [PERSON] отримала копію ухвали суду від 18 липня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням. У п'ятнадцятий денний строк з дня отримання ухвали суду від 18 липня 2018 року відповідач не скористався своїм правом та не надав суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази. У судове засідання 21 серпня 2018 року представник позивача не з'явився, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача Савіхіної А.М. про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі та пояснила, що після смерті матері - [PERSON] вона спадщину не приймала. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 08 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач виконав свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Вільхівчицькою сільською радою Гусятинського району Тернопільської області, актовий запис № 06. Станом на день смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 9 467,67 грн., яка складається : -заборгованість за кредитом - 7 836,23 грн.; -заборгованість за відсотками - 1 631,44 грн. Відповідно до вимог ст. ст. 608, 1218, 1219ЦК України у зв'язку із смертю боржника припиняються лише ті зобов'язання, які нерозривно зв'язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, в той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися унаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України від дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. 20 вересня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори з претензією, в якій просив надати інформацію щодо спадкоємців померлої. З Повідомлення на претензію № 1015/02-14 до с/с 587/2015 від 26 жовтня 2017 року наданого Вишгородською районною держаною нотаріальною конторою Київської області вбачається, що надати інформацію щодо спадкоємців, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, щодо померлої [PERSON], нотаріальна контора не може. Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підтвердження факту належності [PERSON] до спадкоємців позичальника позивач послався на те, що вона є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS]. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що обов'язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація за місцем проживання спадкодавця, на що посилається ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, як на підставу позовних вимог. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 статті 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Згідно з ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до копії листа-претензії від 19 грудня 2017 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» направило спадкоємцю позичальника відповідачу [PERSON] вимогу про погашення боргових зобов'язань [PERSON] на підставі норм ст.ст. 1261, 1281-1282 ЦК України, але будь-яких дій ним не було виконано. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен і з спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі,який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Отже, спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач не надав суду доказів, які підтверджують, яке саме майно прийняв у спадок відповідач та яка його вартість, що унеможливлює стягнення з [PERSON] заявлених позивачем грошових коштів, також не надано доказів про те, чи взагалі звертався відповідач до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини від померлої [PERSON] та чи отримав відповідач свідоцтво про прийняття спадщини після померлої. Отже, правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором боргу спадкодавця у суду не має. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 608, 610, 1050, 1054, 1216, 1218, 1219, 1281, 1282 ЦК України ЦК України,

Outcome: dismissed