Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом та просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та право на недоторканність ділової репутації, інформацію поширену [PERSON] , а саме висловлювання: «- І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього [PERSON] ….; «- Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, этотакие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал»; - зобов`язати [PERSON] , спростувати вказану інформацію шляхом розміщення резолютивної частини даного рішення суду в газеті «Хрещатик» або іншому регіональному виданні, протягом місяця після набрання даним Рішенням законної сили. - розподілити судові витрати. Мотивуючи вимоги позову позивач посилається на те, що оспорювана інформація поширена та доведена до відома невизначеного кола осіб, стосується безпосередньо позивача, крім того є недостовірною, а також розповсюдженням даної інформації завдана шкода особистим немайновим правам позивача - честі, гідності та діловій репутації. Ухвалою судді від 21 грудня 2018 року залишено без руху вказану позовну заяву. Ухвалою суду від 23 січня 2019 року у справі було відкрито провадження, а розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Разом з тим, відповідач не скористався правом подачі заяв по суті спору. 12 травня 2021 року представником відповідача було подано письмові пояснення з доказами та клопотання про допит свідків. У поясненнях представник відповідача висловила заперечення проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] , також заперечуючи проти задоволення позову, в судовому засіданні зазначав, що не поширював саме відносно позивача наведену у позовній заяві інформацію. Разом з тим, протягом розгляду справи відповідач підтвердив, що поширена ним інформація стосується саме позивача. Вислухавши представника позивача, яка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити, відповідача та його представника, які проти позову заперечували, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові та електронні докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, суд встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст. 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 23 лютого 2018 року відповідач [PERSON] у приміщенні Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, під час публічного Звіту про підсумки діяльності райдержадміністрації за 2017 рік, а також поза її межами, під час спілкування з іншими особами, поширював про позивача [PERSON] недостовірну інформацію, чим порушив його немайнові права на честь гідність та ділову репутацію, з огляду на наступне. Зазначене було зафіксовано на відео та підтверджується електронними доказами, відео-файл 4320, час: 3 хв. 16 с., файл № 4334 час. з 4 хв. 58 с., які містяться в матеріалах справи та були досліджені судом у присутності сторін в судовому засіданні 21 липня 2021 року. При огляді електронного доказу відео-файлу 4320, судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи в залі Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, публічно розповсюдив недостовірну інформацію, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , а саме зазначив: «- І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього [PERSON] ». Факт такого висловлювання про [PERSON] було підтверджено [PERSON] під час пояснень в судових засіданнях. При огляді електронного доказу відео-файлу 4334 судом встановлено, що після закінчення Публічного звіту про підсумки діяльності райдержадміністрації за 2017 рік, під приміщенням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідач [PERSON] , у присутності великої кількості громадян, розповсюдив недостовірну інформацію про позивача [PERSON] , зазначаючи: « - Чем ты занимался коли був моїм помічником….ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал? З мешканців брал - вот по этому я тебя и выгнал». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , що були допитані за клопотанням представника позивача, підтвердили факт поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації відносно [PERSON] . Зазначені обставини підтвердив і свідок [PERSON] , допитаний судом за клопотанням відповідача, зазначивши, що зафіксована на відео інформація, яку [PERSON] поширював, стосувалася саме позивача [PERSON] [PERSON] також зазначив, що негативне враження про [PERSON] ним було сформовано зі слів [PERSON] , оскільки він не знайомий із позивачем особисто. [PERSON] також повідомила, що перебуваючи в приміщенні Печерської районної в місті Києві державної адміністрації під час проведення Публічного звіту про підсумки діяльності райдержадміністрації за 2017 рік вона стала свідком розповсюдження [PERSON] інформації, що він звільнив [PERSON] за те, що той не ходив на роботу будучи його помічником та за те, що позивач брав кошти з мешканців. Свідок зазначила, що таку ж інформацію відповідач [PERSON] відносно [PERSON] повідомляв їй у особистій розмові. Крім того, свідок зазначила, що дана інформація вплинула на її ставлення до позивача та сформувала негативне враження щодо нього. Крім того, судом було встановлено, що відповідач у своїх промовах в суді підтвердив, що він дійсно поширював інформацію, щодо звільнення [PERSON] з посади помічника-консультанта депутата на громадських засадах за прогули та отримання коштів від мешканців. Відтак, суд вважає доведеним факт поширення відповідачем [PERSON] про позивача [PERSON] інформацію: «- І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього [PERSON] ….; « - Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал», оскільки такий факт підтверджується електронними доказами, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , допитаних за клопотанням представника позивача, свідка [PERSON] , допитаного за клопотанням відповідача, та поясненнями самого відповідача [PERSON] і його представника [PERSON] , які були надані в судовому засіданні. Свідок [PERSON] повідомила, що вона працювала головою громадської приймальні депутата Київської міської ради [PERSON] Громадська приймальня не знаходилася у конкретному приміщенні. Також, [PERSON] зазначила, що [PERSON] працював в громадській приймальні та періодично був відсутній на роботі, не відповідав на телефонні дзвінки тривалий період часу. Разом з тим, свідок повідомила, що до її обов`язків не належала кадрова робота, а [PERSON] не мав визначеного робочого місця та не був під підпис ознайомлений із графіком роботи. Представником відповідача [PERSON] було подано разом з поясненнями відповідь [PERSON] на адвокатський запит, як підтвердження висловлювань [PERSON] про отримання [PERSON] грошових коштів. Разом з тим, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] безпосередньо не підтвердив отримання коштів [PERSON] та не зміг повідомити суду у якому розмірі та за які саме послуги такі кошти вимагалися. Інших обставин, які мають значення для справи свідки суду не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників У відповідності до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Згідно з ч.ч. 1-6 ст. 230 ЦПК України, кожний свідок допитується окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: «Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи». Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. На підставі системного аналізу наведених вище норм процесуального права, суд вважає викладені свідками у письмовому вигляді на запит адвоката пояснення недопустимими доказами. Покази, які свідки повідомили, не будучи допитаними у судовому засіданні, не можуть слугувати належними доказами достовірності інформації, поширеної [PERSON] 23 лютого 2018 року під час та після публічного звіту про підсумки діяльності Печерської районної в м. Києві державної адміністрації за 2017 рік та у інших випадках, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, як недопустимі. Крім того, покази свідків [PERSON] , [PERSON] не підтверджуються матеріалами справи та мають значні розбіжності, а відтак, суд з урахуванням вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України, до показів зазначених свідків ставиться критично. Судом в судовому засіданні було досліджено поданий відповідачем разом з поясненнями відеофайл на диску, копію колективного звернення від 11 серпня 2016 року та рішення Господарського суду міста Києві у справі № 910/13604/17. Заслухавши думку сторін щодо належності і допустимості зазначених доказів, суд приходить до висновку що такі не містить інформації про предмет доказування і не можуть слугувати належними доказами достовірності поширеної [PERSON] інформації про [PERSON] . Під час дослідження письмових доказів, судом встановлено, що з 01 січня 2015 року позивач дійсно почав працювати в громадській організації «Спортивний клуб «Юніор Русанівка» на посаді юриста Громадської приймальні депутата Київської міської ради VII-го скликання [PERSON] Призначення на дану посаду відбулось згідно Наказу від 29 грудня 2014 року № ГП-14-к про що Громадською організацією «Спортивний клуб «Юніор Русанівка», зроблено відповідний запис у трудовій книжці [PERSON] [INFO] . З даних доказів слідує, що позивач дійсно звільнився з вищезазначених займаних посад, але не за порушення трудового законодавства та отримання коштів від громадян, а з власної ініціативи, у зв`язку з переведенням на нове місце роботи. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, що саме до повноважень [PERSON] належало питання про оформлення на роботу [PERSON] та прийняття рішення про його звільнення у зв`язку з переведенням. Судом також досліджено письмовий доказ, розпорядження Заступника міського голови - секретаря Київської міської ради № 63-к від 20 лютого 2015 року, з якого слідує, що [PERSON] , було звільнено з посади помічника-консультанта депутата Київської міської ради [PERSON] на громадських засадах на підставі поданої ним заяви від 20 лютого 2015 року, а не з ініціативи депутата Київради [PERSON] . Відповідно до п.п. 8.1.-8.5. п. 8 Положення про помічника-консультанта депутата Київської міської ради, яке затверджене рішенням Київради № 28/28 від 13 липня 2006 року, припинення роботи на посаді помічника-консультанта може бути: 8.1. у разі закінчення повноважень депутата Київської міської ради; 8.2. У разі дострокового припинення повноважень депутата Київської міської ради - з дати їх припинення; 8.3. за письмовим поданням депутата Київської міської ради; 8.4. за особистою письмовою заявою помічника-консультанта; 8.5. на інших підставах, передбачених законодавством України. Таким чином, суд дійшов висновків, що інформація розповсюджена [PERSON] , щодо звільнення [PERSON] за прогули не підтверджується наявними доказами у справі, а отже є недостовірною. Також, суд бере до уваги відповідь Головного управління Національної поліції в місті Києві на адвокатський запит, з якої слідує, що [PERSON] , [INFO] , за даними інформаційної підсистеми «Оперативно-довідкова картотека» єдиної інформаційної системи МВС України до кримінальної відповідальності на території України, не притягувався та засудженим не значиться. Дослідивши всі письмові, електронні докази, заслухавши свідків та сторін, суд встановив, що публічно поширена інформація про позивача є недостовірною, негативною, такою, що принижує його ділову репутацію, а тому суд приходить до висновку, що така інформація підлягає спростуванню, з огляду на наступне. Основний Закон України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що передбачають ст.ст. 3, 28 Конституції України. Частиною 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ч. 1 ст. 68 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформацією закон визначає документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 15 зазначеної постанови дано також визначення поняттю «поширення» інформації, а саме: «... опублікування її у пресі, ...; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; ..., а також в іншій формі хоча б одній особі». Висловлювання [PERSON] про [PERSON] були здійснені на публічному заході, в якому брала участь велика кількість осіб. Отже, [PERSON] було поширено зазначену недостовірну та негативну інформацію про [PERSON] необмеженому колу осіб. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року, «негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.». Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Однак, згаданою Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи надано роз`яснення відносно вказаних понять. Зокрема, під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачає ч. 3 ст. 13 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Судом встановлено, що поширена відповідачем інформація безпосередньо стосується позивача, містить фактичні дані, з яких, за твердженнями [PERSON] , вбачається, що позивач є порушником законів, в тому числі трудового і антикорупційного законодавства, людської моралі та стандартів, а тому така інформація є негативною і порушує його право на недоторканність ділової репутації. Таким чином, відповідач фактично звинувачує позивача у вчиненні дій, за які може наставати адміністративна, цивільно-правова та кримінальна відповідальність, у непрофесійності його, як працівника та аморальній поведінці. Поширена [PERSON] інформація містить конкретні фактичні дані: «- І його я вигнав за те, що він збирав кошти, цього [PERSON] ….;« - Чем ты занимался коли був моїм помічником: ты на работу не ходил, ты просто числился у нас, это такие у нас помошники были, мы тебя месяц разыскивали…. З мешканців гроші брал - вот по этому я тебя и выгнал». Судом встановлено, що зазначена поширена [PERSON] інформація спростовуються наступними письмовими доказами: розпорядженням № 63-к від 20 лютого 2015 року, заявою [PERSON] від 15 лютого 2015 року; трудовою книжкою [PERSON] на 3 арк.; наказом ГО «Спортивний клуб «ЮНІОР РУСАНІВКА» № 003к від 26 лютого 2015 року, листом ГУ НП у м. Києві від 03 серпня 2018 року, вих. № 118-аз/125/31/5/01-2018 року, листами-подяками вих. № 08/279-119-31 03 вересня 2014 року, вих. 27-11 від 27 листопада 2012 року, вих. 27-12/2 від 27 листопада 2012 року, вих. 27-11/2 від 27 листопада 2012 року підписаних [PERSON] та показами допитаних у судовому засіданні свідків. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року в справі Інститут економічних реформ, ТОВ проти України (Заява № 61561/08) прийняв постанову, в якій зазначив основні принципи та критерії класифікації тверджень як фактів та як оціночних суджень, визначив їх відмінність. Європейський суд зазначив, що питання про класифікацію твердження як факту або оціночного судження підпадає, в першу чергу, під сферу свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів (див. Lindon, Otchakovsky-LaurensandJulyvsFrance, §55). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень(див. Brasilier vs France, № 71343 / 01, §37, 11 квітня 2006 року). ЄСПЛ підкреслив, що в контексті ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод потрібно враховувати обставини і загальний фон, на якому були зроблені обговорювані заяви. У даному випадку контекстом є вчинення позивачем, на думку відповідача неправомірних дій, отримання коштів (хабаря) від мешканців, порушення трудового законодавства, шляхом прогулів та поширення інформації про факт звільнення позивача за порушення норм трудового та корупційного законодавства. Суд враховує той факт, що боротьба з корупцією є одним із найголовніших напрямків діяльності державної влади України, а саме поняття «корупція» критично сприймається та засуджується суспільством, навіть непрямі вказівки на причетність позивача до незаконних дій (отримання коштів від громадян), за відсутності при цьому жодних доказів, які б це підтверджували, не може не спричинити порушення особистого немайнового права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Принцип презумпції невинуватості закріплений положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини: «Кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту». Презумпція невинуватості зафіксована у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, зокрема у п. 2 ст. 14: «Кожен обвинувачений в кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно з законом». Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: «кожен, кого обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». Крім того, презумпція невинуватості закріплена і в Рішеннях Європейського суду. Так, у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану», рішення від 22 квітня 2010 року, Суд зазначив: «Презумпція невинуватості, втілена в ст. 6 § 2 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства. Вона не лише забороняє передчасне висловлювання самим судом думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку, ця заборона поширюється не лише на суддів, а й на інших представників влади». Правова позиція, щодо застосування принципу презумпції невинуватості навіть до публічних осіб висловлена і Верховним судом при розгляді справи справі № 6-639цс17: «Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості». Крім того, Європейський суд нагадав, що навіть у разі, коли твердження прирівнюється до суб`єктивної оцінки, адекватність втручання може залежати від того, чи. існує достатня фактична підстава для спростовуваного твердження, оскільки навіть суб`єктивна оцінка, яка не має під собою ніякої фактичної основи, може бути надмірною (див. Jerusalem vs Austria, №26958 / 95, §43). Суд бере до уваги, що вищезазначені твердження відповідача є серйозними в тоні, а враховуючи форму - поширення, статус позивача (депутат місцевої ради) на момент поширення, інформація сприймається суспільством як перевірена та достовірна. Це в свою чергу обумовлює довірче сприйняття широким колом осіб. Суд зазначає, що твердження є також руйнівними по суті, враховуючи, що позивач звинувачується в здійсненні дій, за які настає адміністративна, цивільно-правова та кримінальна відповідальність та є звинуваченням в непрофесіоналізмі (недодержання вимог трудового законодавства), аморальній поведінці (недодержання норм людської моралі). Якщо досліджувати ситуацію зі сторони аналізу можливого конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом репутації людини, необхідно враховувати основні критерії, викладені в прецедентному праві ЄСПЛ (див. Рєзнік проти Росії, №4977 / 05, §43, 04 квітня 2013 року, і Niskasaari and Otavamedia Oyvs Finland, №32297 / 10, § 58, 23 червня 2015 року). Зокрема, у постанові ЄСПЛ в справі Рєзнік проти Росії (п. 46), зазначено: «Суд вважає, що немає необхідності постановити рішення відносно спору між сторонами про те, чи було зазначене твердження оціночним судженням чи фактологічним твердженням. Суд завжди підтримує ту позицію, що навіть оціночне судження без будь-якої фактологічноїоснови може бути надмірним,та що в такому випадку треба здійснити перевірку, якаспрямована на виявлення співмірності характеру та ступеню обвинувального твердження(див. «Педерсен та Баадзгаард проти Данії» (Pedersenand Baagsgaard v/ Denmark) [БП], №49017/99, п. 78, ЄСПЛ 2004-ХІ; «Йерусалем проти Австрії» (Jеrusalem v. Аияігіа), № 26958/95, п. 43, ЄСПЛ 2001 -II, и «Де Хаєс та Гійселс проти Бельгії» (DeНаеsаnd Gijsels v. Веlgіит). Дослідивши матеріали справи та вислухавши показання свідків, суд встановив, що розповсюджена відповідачем інформація про позивача є образливою та неспіввісною характеру та ступеню обвинувального твердження, руйнівною по суті, з урахуванням загального контексту та офіційного тону. Відтак, при розповсюдженні такої інформації, на виконання приписів ст. 302 ЦК України, відповідач зобов`язаний був переконатися у її достовірності. Крім того, як було встановлено судовим розглядом, подібну інформацію відповідач поширював неодноразово та на достовірності такої інформації наголошував і в судовому засіданні. Разом з тим, в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження інформація, поширена відповідачем, а тому така є не достовірною та неправдивою, тобто об`єктивно не підтвердженою належними та допустимими доказами. Пленум Верховного Суду України у постанові № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року в п.п. 6 та 15 роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє, особисте немайнове право. Таким чином, вищезазначена інформація, поширена відповідачем, є поширеною, тобто доведеною до невизначеного кола осіб, стосується саме позивача, не відповідає дійсності, тобто є недостовірною; порушує особисте немайнове право позивача на честь, гідність та недоторканність ділової репутації. Одним із основних принципів інформаційних відносин згідно зі ст. 2 Закону України «Про інформацію» є достовірність і повнота інформації. Вищезазначена інформація підлягає спростуванню, оскільки є недостовірною, та такою, що не відповідає дійсності і негативно впливає на ділову репутацію позивача. Стаття 5 Закону України «Про інформацію» визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Аналізуючи ст. 201 ЦК України можна зробити висновок, що ділова репутація є немайновим благом, отже охороняється чинним законодавством України. Тому виходячи із положень ст.ст. 94, 277 ЦК України, юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка Поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У відповідності до ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про інформацію» інформація не може бути використана для посягання на права і свободи людини. Таким чином, у чинному законодавстві України закріплено основи правової, соціальної, демократичної держави. Усі члени суспільства повинні дотримуватися встановлених принципів та правил поведінки, та мати гарантії захисту своїх прав та інтересів у разі їх порушення іншими особами. Згідно із ст. 302 ЦК України, особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. В порушення вказаної норми закону відповідач не перевірив достовірності поширюваної про позивача інформації, не зробив посилання на документи чи інші докази, якими б така інформація підтверджувалась, а тому спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справ про захист гідності, честі чи ділової репутації, для підвищення культури спілкування, з`ясовувати обставини поширення недостовірної інформації і відповідно до ст. 211 ЦПК України реагувати окремими ухвалами при встановленні фактів порушення закону. У відповідності до абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму ВСУ враховуючи положення ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній взаємозв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що оспорювана інформація поширена та доведена до відома невизначеного кола осіб стосується безпосередньо позивача, крім того є недостовірною, а також вказаним розповсюдженням інформації особистим немайновим правам позивача завдана шкода, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивача щодо відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом було укладено Договір про надання правової допомоги, що міститься в матеріалах справи. За результатами наданих послуг у даній справі між позивачем та адвокатом було підписано акт виконаних робіт на суму 49 500, 00 грн. Хоч матеріали справи містять докази оплати позивачем послуг адвоката на більшу суму, суд вважає належним чином обґрунтованою вартість правничої допомоги у розмірі 49 500,00 грн, оскільки ця вартість відповідає наданому представником позивача акту, який є достатнім доказом витрат на правову допомогу. У рішенні ЄСПЛ «Бєлоусов проти України» зазначено: «Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». У рішенні ЄСПЛ «Савін проти України» зазначена аналогічна позиція: «Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». Тому, наявність документів про оплату послуг адвоката не є безумовною підставою відшкодування правничої допомоги. Не знаходить свого підтвердження обґрунтування представника відповідача, що не підлягають відшкодуванню послуги адвоката у зв`язку з тим, що не всі призначені судом засідання відбулися. Однак, умовами Договору на правничу допомогу не передбачено, що у випадку зняття справ з розгляду чи інших підстав, оплата за представництво в суді адвокату не здійснюється. Таким чином, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача (у тому числі впливом вирішення справи на його репутацію), недобросовісну процесуальну поведінку відповідача, суд знаходить підтвердженими вимоги позивача щодо відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу у наданих в обґрунтування даної вимоги матеріалах, а відтак з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 49 500, 00 грн та судового збору у розмірі 1 409,60 грн.

Outcome: approved