Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в обґрунтування якого зазначено, що після смерті його матері [PERSON], яка померла 08 жовтня 2014 року, [PERSON] дізнався про існування на його імя заповіту, складеного [PERSON], який помер 2 серпня 1999 року. Останній заповів позивачу квартиру [ADDRESS], що підтверджується заповітом від 15 серпня 1997 року. Після смерті [PERSON] позивач не мав можливості звернутися до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини, оскільки між ним та померлим не існувало родинних звязків. 24 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та одночасно йому було розяснено про необхідність звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач вважає, що строки на подання заяви про прийняття спадщини пропущено ним з поважних причин. Позивач у судове засідання не зявився, представники позивача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомлено. 03 лютого 2015 року до канцелярії суду представником Харківської міської ради [PERSON] були подані письмові заперечення, з яких вбачається, що відповідач позов не визнав , оскільки на його думку, позивачем не доведено, що причини пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини були поважними. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного. [PERSON] помер 24 липня 1999 року, про що Кулиничівською селищною радою Харківського району Харківської області 02 серпня 1999 року зроблено актовий запис № 62 та видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 185753. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною пятою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року (Правова позиція ВСУ у справі № 6-138цс13, постанова від 18.12.2013 р.). Таким чином, при вирішенні даного спору суд керується нормами ЦК УРСР. Відповідно до положень ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або декільком особам, як тим що входять, так і тим, що не входять у круг спадкоємців за законом, а також державі чи окремим державним, кооперативним та суспільним організаціям. Згідно ст. 548 УК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УЦРСР передбачено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, 2) якщо від подав до нотаріального органу по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини . Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязував спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, і з частини квартири [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 квітня 1997 року Відділом приватизації дослідного господарства «Українка», квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Позивачем подано суду копію заповіту, складеного [PERSON] 15 серпня 1997 року та посвідченого виконкомом Кулиничівської селищної ради народних депутатів, згідно якого на випадок своєї смерті [PERSON] належну йому на праві особистої власності приватизовану квартиру [ADDRESS], заповів [PERSON], що проживав в смт. Кулиничі, вул. 7-ї Гвардійської армії (а.с. 4). В обґрунтування поважності причин пропуску позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. представник позивача у судовому засідання зазначив про те, що померлий був позивачу сторонньою особою і не поставив того до відома про складення заповіту, в звязку із чим [PERSON] не був обізнаний про своє право на спадкування. Проте, вказану обставину суд не може визнати поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини, оскільки квартира [ADDRESS], як зазначено у Свідоцтві про право власності на житло, належала на праві спільної сумісної власності матері позивача [PERSON] та члену її сімї [PERSON] і після смерті заповідача мати позивача продовжувала проживати у вказаній квартирі. Таким чином, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, належними та допустимими доказами позивачем не доведено, що [PERSON] був для нього і для його матері сторонньою особою. Позивач стверджує, що не знав про існування заповіту, тобто він свідомо, за відсутності будь-яких перешкод не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Суд, оцінивши в сукупності докази, що містяться у матеріалах справи, вважає, що позивачем не надано достатньої кількості доказів на підтвердження наявності причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у строк, встановлений законом. Окрім того, відповідно до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, власноруч підписаний спадкодавцем та нотаріально посвідчений. Згідно ст. 37 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ від 02 вересня 1993 року в населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії, як посвідчення заповіту. Відповідно до ст. 52 зазначеного закону усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України. Проте, згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) в даному реєстрі відсутня інформації щодо складення та посвідчення заповіту [PERSON]. Також, пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. При цьому, необхідно відмітити, що ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом, у тому числі і для держави. Тому, якщо впродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] На підставі ст.ст. 525, 534, 541, 548-550, 555 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed