Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 15 березня 2004 року мати позивача [PERSON] придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, що посвідчений Першою київською державною нотаріальною конторою 15 березня 2004 року, реєстровий номер 6-1622. Право власності зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 24 березня 2004 року за реєстровим номером 899. Відповідно до договору дарування вказаної квартири від 28 грудня 2004 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., реєстровий номер 4149, [PERSON] подарувала позивачу вказану квартиру. 25 січня 2018 року позивачу стало відомо про те, що належна йому квартира була декілька разів перепродана з використанням підроблених документів з приводу чого було порушено кримінальне провадження №12018100060000340 від 25 січня 2018 року, зазначена інформація була виявлена в ході іншого кримінального провадження. Згідно з інформацією отриманою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день звернення з позовом право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] Позивач зазначає, що він є єдиним власником спірної квартири, оскільки відповідно до вимог законодавства, яке діяло на момент укладення договору дарування, не вимагалося обов`язкової державної реєстрації договору дарування, жодних правочинів на відчуження квартири позивач не вчиняв. На підставі викладеного, позивач просить суд витребувати квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1305430780391) з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). На адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому зазначено, що твердження позивача про те, що договір не підлягає державній реєстрації не відповідає дійсності, оскільки відповідно до змісту договору дарування від 28 грудня 2004 року цей договір підлягає державній реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Таким чином позивач не має права на витребування спірної квартири, оскільки не набув на неї право власності. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач з`явився в судове засідання, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача з`явився в судове засідання, проти задоволення позову заперечував. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 15 березня 2004 року, що посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №6-1622. Предметом договору купівлі-продажу є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 24 березня 2004 року за реєстровим номером 899. 28 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір дарування квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., зареєстрований в реєстрі за №4149. 22 грудня 2010 року між КП ЖЕК «Покровська» та [PERSON] , який є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] . 12 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. 01 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований в реєстрі №863. 17 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про задоволення вимог іпотеко держателя, за умовами якого у власність [PERSON] було передано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований за №1165. 31 жовтня 2017 року між [PERSON] та малолітньою [PERSON] , від імені та в інтересах якої діють [PERSON] , [PERSON] , було укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований за №1240. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пра власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] У зв`язку з неодноразовим відчуження квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який є її власником на підставі договору дарування, звернувся до Печерського управління ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинене кримінальне правопорушення. На підставі викладених в заяві обставин, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2018 року було внесено відомості про порушення кримінального провадження за №12018100060000340 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. В подальшому кримінальне провадження №12018100060000340 було об`єднано з кримінальним провадженням №12017100060004068, що було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 серпня 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15 січня 2018 року вих. №062/14-418 (И-2018), право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності. В подальшому право власності перейшло і було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2004 року. Також у вказаному листі зазначено, що право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] не було зареєстровано. З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Біляєва В.О. вбачається, що ним не посвідчувався ні 12 липня 2007 року, ні в будь-який інший день, договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] . Додатково зазначено, що спеціальний бланк нотаріальних документів ВЕР №200570 отриманий 18 травня 2007 року та використаний 12 липня 2017 року для посвідчення договору купівлі-продажу між іншими сторонами та щодо іншого об`єкту нерухомого майна, реєстровий номер нотаріальної дії 2047. Нотаріальних дій з реєстровим номером 2-017 приватним нотаріусом не здійснювалося. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Відповідно до ст. 640 ЦК України (в редакції що діяла станом на день укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 719 ЦК України (в редакції що діяла станом на день укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року) договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 722 ЦК України (в редакції що діяла станом на день укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року) право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Статтею 334 ЦК України (в редакції що діяла станом на день укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року) передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, на момент укладення договору дарування нормами діючого цивільного законодавства не було передбачено вимоги про обов`язкову державну реєстрацію права власності, натомість нормами чинного на момент укладення договору дарування законодавства було передбачено, що право власності обдаровуваного на майно виникає з моменту прийняття майна. Окрім того вимога про обов`язку державну реєстрацію права власності на майно не обмежує власника в часі щодо звернення з відповідною заявою до органів державної реєстрації. Окрім того, відчуження спірної квартири відбулося поза волею власника, що є позивачем у справі та за договором особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки за даними Київського міського бюро технічної інвентаризації право власності на спірну квартиру не було зареєстровано ні за [PERSON] , ні за [PERSON] , ні за [PERSON] Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності, де зазначено, що договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , було укладено ще 12 липня 2007 року, за яким громадянка [PERSON] відчужила дану квартиру, а відтак пройшло вже понад 10 років, а тому минув загальний строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові судової плати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи позивачу стало відомо про те, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , йому не належить 25 січня 2018 року від працівників Печерського УП ГУ НП в м. Києві, які йому повідомили про неодноразове відчуження вказаної квартири, та у зв`язку з чим було порушено кримінальне провадження, таким чином позовна давність не пропущена. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи правову оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , в інтересах якої діють [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню.

Outcome: approved