Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, посилаючись на те, що 30 грудня 2010 року Ладижинським міським судом видано виконавчий лист № 2-476/2010 на виконання рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року у справі про стягнення з [PERSON] накосить [PERSON] грошових коштів у розмірі 29 463,82 грн. З жовтня 2011 року зазначений виконавчий лист знаходиться на виконання Відділу ВДВС місту Ладижин. За час перебування виконавчого документа на примусовому виконанні подавалось багато скарг на дії (бездіяльність) державних виконавців, відбулось зникнення з вини виконавчої служби виконавчого листа, внаслідок чого ухвалою суду від 13 грудня 2013 року видано його дублікат. Рішення в примусовому порядку до цього часу не виконано. Виконавче провадження по дублікату виконавчого листа відкрито 14 лютого 2014 року, проте створюються обставини, які унеможливлюють виконання судового рішення. Судом було зобов`язано начальника ВДВС по місту Ладижину забезпечити можливість проведення всіх необхідних дій у визначеному законом порядку для виконання рішення суду, усунути порушення прав заявника. В решті-решт 25 вересня 2015 року ВДВС винесено постанову про повернення позивачу виконавчого листа, у зв`язку із відсутністю у боржника майна. Рішення не виконується шостий рік, ніяких стягнень на користь позивача не виконано, хоча з боржника стягуються судовий та виконавчий збір, [PERSON] наймав не одного адвоката. Таким чином, мають місце протиправні дії та бездіяльність всього ВДВС. Позивач зазначає. що має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданою незаконною бездіяльністю та корумпованістю органів державної влади, їх посадових та службових осіб при здійсненні їх повноважень. На підставі викладеного просить суд стягнути за рахунок державного бюджету України борг по судовому рішенню у сумі 29 463,82 грн., індексом інфляції в сумі 40 191,00 грн., 3% річних у сумі 5 303,00 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, упущену вигоду у сумі 183 211,00 грн. та моральну шкоду, з урахуванням уточнень, в сумі 50 000,00 грн., заподіяну бездіяльністю (або неправомірними діями) посадовців Ладижинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року було відкрито провадження у справі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року рішення Шевченківського районного суду від 16 червня 2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва та ухвалу Апеляційного суду м. Києва скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями дану цивільну справу було передано головуючому судді Макаренко І.О. 01 березня 2019 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить суд стягнути за рахунок Державного бюджету України (державні органи - Департамент державної виконавчої служби України, Державна казначейська служба України) матеріальну шкоду в розмірі 327087,68 грн. та моральну шкоду в розмірі 90000 грн., заподіяну неправомірними діями посадових осіб Ладижинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі у справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 12 липня 2011 року колегією суддів Апеляційного суду Вінницької області було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 грудня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати, комунальних послугах, пені, інфляційних втрат, штрафу та моральної шкоди, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17 332, 26 грн., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5 302,00 грн., заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6 589,56 грн., а також витрати по оплаті збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції у розмірі в сумі 240,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. На підставі рішення суду апеляційної інстанції та з метою його примусового виконання Ладижинським міським судом Вінницької області 30.12.2010 року видано виконавчий лист № 2 - 476/2010. Виконавчий документ перебував на виконанні в ВДВС по м. Ладижин Тростянецького МРУЮ з 2011 року та на день розгляду даної справи відсутні достовірні відомості щодо його виконання. Ладижинським міським судом Вінницької області у справах № 135/1672/16?ц, № 13523-/113/16-ц, 135/1078/14-ц, №135/1719/14-ц визнавались неправомірними дії та бездіяльність державних виконавців Ладижинського міського ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області при проведенні виконавчих дій та останніх було зобов`язано вчинити дії на відновлення порушених прав заявника (а. с. 8, 23-31). Згідно інформації від 26.10.2017 р. №4309 начальника Ладижинського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області - при виконанні ухвали Ладижинського міського суду по справі: №2-476/2010 від 30.12.2010 р., державним виконавцем відділу при перевірці майнового стану боржника за адресою вказаною у виконавчому листі, майна та коштів належних боржнику на які можливо звернути стягнення не виявлено. Згідно пояснень, сусідів та матері боржника, залучених для перевірки майнового стану боржника встановлено, що боржник останні шістнадцять років за вищевказаною адресою не проживає, виїхав до [ADDRESS] де постійно проживає та отримує дохід. Після отримання відповідей на запити від Держгеокадастру та Держпродспоживслужби, у разі відсутності рухомого та нерухомого майна, належного боржнику буде вирішуватись питання про передачу виконавчого провадження за належністю по місцю фактичного проживання боржника, встановленого при перевірці майнового стану боржника за місцем реєстрації та підтвердженого поясненнями матері та сусідів. Про подальший хід виконання ухвал Ладижинського міського суду сторони буде повідомлено додатково (а.с.93-94). Позивач зазначає, що через свою бездіяльність ВДВС не виконав покладених обов`язків щодо виконання судового рішення. ВДВС по місту Ладижин Тростянецького МРУЮ, його посадові особи є винними у спричинення позивачу шкоди. За приписами ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, було б ілюзорним, якби органи Державної виконавчої служби України допускали, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12?110гс18). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Слід зазначити, що законодавець передбачає можливість стягнення з державної виконавчої служби шкоду завдану саме під час виконання судового рішення, при цьому чинним законодавством України не передбачено можливості покладення на державу виконання судового рішення замість сторони виконавчого провадження - боржника. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦПК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Положеннями ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Приписами ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичній чи юридичній особі під час проведення виконавчого провадження підлягають в порядку, встановленому законом. Таким чином, обов`яковому доведенню у даному випадку підлягають обставини, які свідчить про спричинення збитків, в розумінні вимог ст. ст. 22,23 ЦК України, під час виконання рішення суду. Відповідно до п. 11 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. За змістом ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Аналогічна норма була викладена і в редакції ЦПК України, яка діяла на момент відкриття провадження у справі. Так, відповідно до ст. 33 ЦПК України (в редакції від 2004 року) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заявлялося клопотання про залучення у справі Державну казначейську службу України як співвідповідача у справі, а відповідно до норм цивільного процесуального законодавства суд позбавлений права з власної ініціативи вирішувати питання про залучення у справі співвідповідача. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суму, що йому присуджена до стягнення з [PERSON] у розмірі 29463,82 грн., а також з урахуванням індексу інфляції за несплату боргу в розмірі 86958 грн., 3% річних у розмірі 6187,37 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, упущену вигоду у розмірі 233942,31 грн. в порядку ст. 22 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що при своєчасному виконанні ВДВС рішення суду позивач купив би долари США по 8 грн. за 1 долар США та поклав би їх в банк під 13% річних та зміг би отримати у банку 8664,53 доларів США. Разом з тим, зважаючи на викладене підстави для стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України зазначених сум відсутні, оскільки позивачем не доведено, що у зв`язку з невиконанням рішення суду він не отримав вигоду. Окрім того, держава України в особі її органів не може виконувати обов`язки, покладні на її громадян щодо виконання ними грошових зобов`язань перед іншими громадянами України. У зв`язку з неналежним виконанням грошових зобов`язань, чинним законодавством України передбачено порядок примусового виконання рішення суду. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 90000 грн., то позивач також не довів, що саме діями/бездіяльністю відповідачів йому було завдано моральну шкоду, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями та/або бездіяльністю відповідачів та завданою моральною шкодою, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях позивача. Крім того, судом береться до уваги та обставина, що заявляючи вимогу про стягнення сум з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, [PERSON] зазначає Державну казначейську службу України в якості третьої особи, з якої стягнення в розумінні положень ЦПК України не передбачено. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed