Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], ТОВ «Салон «Наталі», третя особа на стороні відповідачів з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON], про визнання недійсними протоколу №1 від 01.07.2014року установчих загальних зборів учасників ТОВ «Салон «Наталі» та протоколу №2 від 15.10.2014року загальних зборів учасників ТОВ «Салон «Наталі», щодо передачі у власність товариства нерухомого майна, недійсними свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.09.2014року, видане на ТОВ «Салон «Наталі», акт прийому передачі-майна від 29.10.2014р. та свідоцтво про право власності не нерухоме майно від 30.10.2014року видане на ім'я [PERSON], застосувавши наслідки визнання правочинів недійсними та повернення майна у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] Позивач посилався на те, що 03.09.1988р. він з [PERSON] уклали шлюб, який був розірваний 14.08.2014р. рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці. В тексті позовної заяви ініціатора розірвання шлюбу - [PERSON] зазначено (це відображено, зокрема, в описовій та мотивувальній частинах судового рішення), що сторони протягом тривалого часу (останніх п'яти років) до звернення [PERSON] із позовом про розірвання шлюбу проживали окремо та не вели спільного господарства. Під час шлюбу ними спільно було набуто нерухоме майно - житлові квартири в [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]. Право власності на все це майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] і відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України є їх спільною сумісною власністю. У 2006 році [PERSON] змінила цільове призначення квартири [ADDRESS] та стала використовувати її в своїй підприємницькій діяльності. Оскільки вони з [PERSON] не дійшли згоди щодо вирішення майнових питань, він звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання, у відповідності до ст. 70 СК України, права власності на 1/2 ідеальну частку в спільному майні подружжя. Під час розгляду справи за вказаним позовом Шевченківським районним судом (справа № 727/4873/15-ц, провадження № 2/727/1534/15), йому стало відомо, що два з трьох об'єктів нерухомості, які є предметом спору, а саме - квартира № 3 та нежитлове приміщення [ADDRESS] - відчужені [PERSON] восени 2014 року без його відома та згоди. Відповідно до акту прийому-передачі нерухомого майна у власність ТОВ «Салон «Наталі» від 01.07.2014 р. [PERSON], з метою формування статутного капіталу в обмін на корпоративні права, передано у власність ТОВ «Салон «Наталі» нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 78,10кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказане приміщення зареєстроване за ТОВ «Салон «Наталі». Крім того, відповідно до акту прийому-передачі нерухомого майна у власність ТОВ «Салон «Наталі» від 15.10.2014 р. [PERSON], з метою формування статутного капіталу в обмін на корпоративні права, передано у власність ТОВ «Салон «Наталі» квартиру [ADDRESS]. Пізніше вказаний об'єкт нерухомості переданий ТОВ «Салон «Наталі» у власність [PERSON], згідно акту прийому - передачі та видано на її ім'я свідоцтво про право власності від 30.10.2014р. Посилаючись на положення ст.ст. 60, 65, 68 СК України майно, ст. 369 ч. 3 ст.368 ЦК України, позивач стверджує, що [PERSON], в період, коли вони проживали окремо та не вели спільне господарство, без його згоди вчинила правочини, що підлягали державній реєстрації, розпорядившись спільним сумісним майном подружжя без необхідних повноважень, всупереч інтересам іншого співвласника та в порушення норм сімейного і цивільного законодавства. Зазначаючи про рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.03.2017р. по справі №727/330/16-ц, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 06.06.2017р. позивач наголошував також на тому, що 01.07.2014р. протоколом №1 установчих загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі», [PERSON] та [PERSON] вирішили, що [PERSON] з метою формування статутного капіталу ТОВ «Салон «Наталі» передає у власність ТОВ «Салон «Наталі» в якості майнового внеску статутного капіталу в обмін на корпоративні нежитлове приміщення салону-магазину, розташовано за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності. 15.10.2014р. протоколом № 2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі», [PERSON] та [PERSON] вирішили, що [PERSON] з метою формування статутного капіталу ТОВ «Салон «Наталі» передає у власність ТОВ «Салон «Наталі» в якості майнового внеску статутного капіталу в обмін на корпоративні права квартиру [ADDRESS], та належить [PERSON] на праві власності. Просив ухвалити рішення, яким : визнати недійсними протокол №1 установчих загальних зборів учасників ТОВ «Салон «Наталі» від 01.07.2014р., яким прийнято рішення про передачу [PERSON] у власність ТОВ «Салон «Наталі» нежитлового приміщення салону-магазину, розташовано за адресою: [ADDRESS] та видане на підставі зазначеного протоколу свідоцтво на ім'я ТОВ «Салон «Наталі» про право власності на нерухоме майно від 04.09.2014 р., застосувавши наслідки визнання правочину недійсними та повернувши вказане майно у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] - визнати недійсними протоколом №2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі» від 15.10.2014р., яким прийнято рішення про передачу [PERSON] у власність ТОВ «Салон «Наталі» квартиру [ADDRESS], акт від 29.10.2014 року прийому-передачі від ТОВ «Салон «Наталі» квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], у зв'язку із її виходом зі складу учасників Товариства та видане на підставі зазначених протоколу та акту свідоцтво на ім'я [PERSON] про право власності на нерухоме майно від 30.10.2014р., застосувавши наслідки визнання правочинів недійсними і повернути вказане майно у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] Третя особа на стороні відповідачів [PERSON] подав до суду зустрічний позов посилаючись на те, що він є приватним підприємцем з 2000 року. З метою досягнення спільних інтересів та на виконання домовленості щодо спільної діяльності, він [PERSON] підшукували приміщення для здійснення у ньому діяльності з пошиття та прокату весільного вбрання. Знайшовши квартиру вони домовились між собою, що договір купівлі-продажу буде оформлено на [PERSON], що і було виконано - квартира [ADDRESS], загальною площею 74,9кв.м., була оформлена на [PERSON] 08.12.2001 року. Квартира була придбана за 12059грн., як вбачається з умов договору купівлі-продажу. 17.12.2001 року між ними було укладено договір про спільну діяльність. 28.12.2001 року між ними укладено договір оренди даного приміщення (безоплатний). На виконання домовленостей досягнутих між ним та [PERSON], [PERSON] одержавши нотаріально завірену згоду відповідачки зайнявся реконструкцією та ремонтом квартири [ADDRESS]. Відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 05.02.2002р. №88/3, за нотаріально посвідченою заявою-згодою [PERSON], [PERSON] було дозволено переобладнання під салон-магазин квартири [ADDRESS], яка знаходиться на першому поверсі і належить [PERSON]. Замовивши та одержавши у 2002 році робочий проект № 6/02 щодо реконструкції квартири [ADDRESS], він провів її реконструкцію та необхідні ремонтні роботи. Внаслідок проведених ним зазначених вище робіт вартість приміщення збільшилася майже у 6 разів і станом на липень 2002 року становила 83 055грн., що стверджується звітом про оцінку майна. 03.06.2002 року Чернівецькою обласною СЕС, підприємцю [PERSON] було видано заключення №75 по робочому проекту реконструкції квартири [ADDRESS]. 09.09.2002 року актом Державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, за участю забудовника [PERSON] та власника [PERSON], нежитлове приміщення було прийнято в експлуатацію салон-магазин по [ADDRESS] - 8/100 частин, вартістю 83 055грн. Взамін договору купівлі-продажу від 08.12.2001року, на виконання рішення Чернівецького міськвиконкому від 15.10.2002 року №454/12, [PERSON] одержала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення (салон-магазин) - 8/100 частин, розташований в [ADDRESS], та в цілому складається з нежитлових приміщень загальною площею 78,1кв.м. Зазначає, що іактичними власниками цього приміщення стали [PERSON] та [PERSON], відповідно до укладеної між ними угоди про спільну діяльність. 12.11.2002 року [PERSON] одержано висновок Чернівецької обласної державної СЕС №282 про надання дозволу на початок роботи весільного салону «Наталі» по реалізації весільного та вечірнього вбрання, приватного підприємця [PERSON], розташований в [ADDRESS]. Внаслідок капіталовкладення з його боку площа приміщення збільшилася з 74,9кв.м. до 78,1кв.м., і він, [PERSON] став її співвласником, відповідно до зазначеного договору та акту розподілу результатів спільної діяльності від 09.09.2002р. До цього часу його право власності на це приміщення не порушувалося, він продовжував ним користуватись та розпоряджатись спільно із [PERSON] як співвласник. [PERSON] не заперечує того факту, що він є співвласником салону магазину «Наталі», однак її колишній чоловік відповідач [PERSON], вважає це майно тільки спільною власністю подружжя та не визнає що внаслідок капіталовкладень з його боку, після реконструкції і проведення ремонтних робіт, згідно норм права та угоди укладеної між ним та [PERSON] він є співвласником спірного приміщення. Невизнання [PERSON] того факту, що він є співвласником спірного нерухомого майна вбачається у його позовних вимогах, які є предметом спору даного цивільного процесу, зокрема, він просить повернути майно у спільну сумісну власність тільки його і його колишньої дружини [PERSON], в той час [PERSON] також є співвласником даного нерухомого майно. Так, статтею 23 КпШС України, 1969року, який був чинний на той час, передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Оскільки укладення договору про спільну діяльність мало місце у 2001 році, підписання акту розподілу результатів спільної діяльності у 2002році, переобладнання приміщення у 2002 році, так як і його використання для функціонування салону-магазину відбувалося за діючих на той час норм сімейного права, відповідно ці дії відбувалися за згодою другого з подружжя, зокрема - [PERSON] [PERSON] ніколи не користувався цим приміщенням і завжди знав, що ним користуємося тільки я, [PERSON] та [PERSON] спільно, і жодного разу не заперечував проти цього, отже був згідний із тим фактом, що після реконструкції [PERSON] став співвласником даного майна. Рішення міської ради про надання згоди [PERSON] на проведення реконструкції квартири, [PERSON] не оспорював. Відповідно до ст.12 Закон України «Про власність» від 07.02.1991р.(який був чинний на час укладення договору про спільну діяльність та реконструкцію квартири у нежитлове приміщення) Праця громадян є основою створення i примноження їх власності (ч.1). Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Статтею 13 зазначеного закону, визначено, що Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно ст.17 Закону України «Про власність», передбачено, що Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ч.2). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 355 ЦК України, Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частина 4 ст. 355 ЦК України визначає, що Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до п.6.1 та 7.1 договору про спільну діяльність від 17.12.2001року майно створене або набуте Сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну часткову власність. Кожній із сторін договору виділяється у власність по ? частині нежитлового приміщення салону-магазину по [ADDRESS], яке знаходиться на першому поверсі. Відповідно до 2 ст. 357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Відповідно до договору про спільну діяльність від 17.12.2001р. та акту (протоколу) розподілу результатів спільної діяльності від 09.09.2002 року, загальна фактична вартість будівельно-монтажних робіт, виконані силами та за рахунок підприємця [PERSON] склали 154 549,70грн. (що відповідало 29 000дол.США), і, відповідно моя частка становить - ? частини (50%) нежитлового приміщення салону магазину салону магазину по [ADDRESS] загальною площею 78,10кв.м. Окрім того, зазначає, що він користувався приміщенням на підставі договорів оренди, укладених між ним та [PERSON] 28.12.2001року та 01.01.2003року. Зазначені договори не передбачали здійснення плати за користування приміщенням. На час укладення цього договору правовідносини сторін договору регулювалися главою 27 ЦК Української РСР 1963 року (Безоплатне користування майном). З 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України 2003 року. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки права і обов'язки сторін за договором оренди продовжують існувати і після набрання чинності ЦК України 2003 року, то до правовідносин, які виникли з цього договору, слід застосовувати положення глави 60 ЦК України (Позичка). Згідно статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні річ для користування протягом встановленого строку. Якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею (стаття 831 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 827 ЦК України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, яка містить загальні положення про найм (оренду) та якою, зокрема, встановлено переважні права наймача перед іншими особами. Частини друга статті 777 ЦК України передбачає наявність переважного права у наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, перед іншими особами на придбання речі, у разі її продажу. Проведений аналіз дає можливість дійти до висновку, що за своєю правовою природою договір позички в силу безоплатного характеру не є договором оренди, але до нього застосовують положення Кодексу про найм (оренду), зокрема і положення статті 777 ЦК України. Окрім того, згідно частини четвертої статті 778 ЦК України, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 30.03.2016р. Як вбачається із договору оренди та договору про спільну діяльність [PERSON] було надано у користування житлове приміщення для реконструкції під нежитлове салон-магазин. 09.09.2002 року актом Державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, за участю забудовника [PERSON] та власника [PERSON], було прийнято в експлуатацію нежитлове приміщення - салон-магазин, загальною площею 78,10кв.м., по [ADDRESS] - 8/100 частин. Отже [PERSON] внаслідок поліпшення та реконструкції житлового приміщення у нежитлове за згодою відповідача [PERSON] було створено нове майно, співвласниками якого вони з нею стали. Розмір часток відповідає вартості їх витрат на поліпшення приміщення та з урахуванням договору про спільну діяльність становить по ? частці у кожного. Будучи співвласником ? частки салону-магазину «[INFO]», по [ADDRESS] він погодився із тим, щоб це нежитлове приміщення було передано до статутного фонду ТОВ «Салон «Наталі» співзасновником якого є він та [PERSON] Обставини того, що внаслідок капіталовкладень та проведення робіт з реконструкції та ремонту квартири [ADDRESS], було створено нову річ - нежитлове приміщення салон-магазин по [ADDRESS], власником ? частки якого він став, встановлені рішеннями Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.08.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток у власності, а також рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.01.2017 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за утримання ? частки нерухомого майна, які набрали законної сили і є в матеріалах справи. Окрім того, та обставина, що зазначеним нерухомим майном користувалися лише він, [PERSON] та [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності, що [PERSON] даний об'єкт не використовував, а також, що його частка у цьому майні не визначена, встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.06.2017 року, яке набрало законної сили та є в матеріалах справи. Просив визнати, що нежитлове приміщення - салон-магазин, загальною площею 78,10кв.м., розташований у [ADDRESS] - 8/100 частин є спільним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] та [PERSON], розмір часток яких складає: [PERSON] та [PERSON] - ? частки та [PERSON] - ? частки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, зазначені в позовній заяві, зустрічний позов [PERSON] не визнала і просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених нею у відзиві на позов. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], ТОВ «Салон «Наталі» - позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні і в своїх поясненнях підтвердила обставини, ви кладені у власних запереченнях. Зустрічний позов [PERSON] визнала і не заперечувала проти його задоволення. Представник третьої особи на стороні відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], в своїх поясненнях підтвердив обставини, зазначені у зустрічний позовній заяві, позов [PERSON] не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, а позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] підлягає до задоволення повністю у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 03.09.1988 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. 08.12.2001р. між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони, укладено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS]. Згідно договору купівлі- продажу квартира була придбана за 12 059грн. 17.12.2001р. між [PERSON] і приватним підприємцем [PERSON] укладено Договір про спільну діяльність, згідно умов якого (п.п. 1, 2, 3, 5, 6, 7 Договору), сторони домовилися спільно діяти для досягнення наступної мети: переобладнання під салон-магазин квартири [ADDRESS]. При цьому внесок [PERSON] у спільну діяльність, який полягав у професійних навичках та грошових коштах, оцінено в 100 000 грн., а внесок [PERSON], який полягав у внесенні квартири [ADDRESS], оцінено у 80 000 грн. В п. 7.1 розділу «Розподіл результатів спільної діяльності» Договору зазначено, що нежитлове приміщення салону-магазину по [ADDRESS] підлягає поділу кожній із сторін по 1/2. 28.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди даного приміщення (безоплатний). 05.02.2002р. рішенням виконкому Чернівецької міської ради №88/3, за нотаріально посвідченою заявою-згодою [PERSON], підприємцю [PERSON] дозволено переобладнати під салон-магазин квартиру [ADDRESS], яка розташована на першому поверсі будинку і належить [PERSON]. У 2002 році [PERSON] замовлено та одержано робочий проект № 6/02 щодо реконструкції квартири [ADDRESS]. 03.06.2002 року Чернівецькою обласною СЕС, підприємцю [PERSON] було видано заключення №75 по робочому проекту реконструкції квартири [ADDRESS]. 09.09.2002 року актом Державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, за участю забудовника [PERSON] та власника [PERSON], було прийнято в експлуатацію нежитлове приміщення салон-магазин по [ADDRESS] - 8/100 частин, вартістю 83 055грн. 09.09.2002р. підприємець [PERSON] та [PERSON] склали Акт (протокол) розподілу результатів спільної діяльності по договору про спільну діяльність від 17.12.2001р., згідно якого сторони підтвердили виконання укладеного сторонами Договору про спільну діяльність та досягнення спільної мети переобладнання під салон-магазин квартири [ADDRESS]. Підписанням цього Акту сторони підтвердили, що будівельно-монтажні роботи, які виконані силами та за рахунок підприємця [PERSON], відповідають робочому проекту та виданим технічним умовам, а їх загальна фактична вартість склала 154 549,70 грн., що дорівнює 29000 дол. США по курсу НБУ. Відповідно до п. 7.1 укладеного договору про спільну діяльність від 17.12.2001р. у власність кожної з сторін - підприємця [PERSON] та [PERSON] переходить по 1/2 частині нежитлового приміщення салону- магазину по [ADDRESS], загальною площею 78,10 кв.м (без його реального поділу в натурі), що підтверджується копією акту. 23.10.2002р. виконкомом Чернівецької міської ради, на підставі рішення Чернівецької міської ради від 15.10.2002 р. № 454/12, взамін договору купівлі-продажу від 08.12.2001 р., [PERSON] видано на її ім'я Свідоцтво про право приватної власності на 8/100 будинку [ADDRESS], в цілому складається з нежитлових приміщень салону - магазину загальною площею 78,1 кв.м. 11.11.2002р. [PERSON] отримано Висновок № 282 Чернівецької обласної державної СЕС про надання дозволу на початок роботи весільного салону «[INFO]» приватного підприємця [PERSON], який розташований в [ADDRESS] по реалізації весільного та вечірнього вбрання. 01.01.2003р. між [PERSON] «Орендодавець» з однієї сторони та [PERSON] «Орендар» з другої сторони, укладено безоплатний договір оренди нежилого приміщення [ADDRESS], 10.06.2004р. між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони, укладено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS]. 01.07.2014р. протоколом № 1 установчих загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі»,[PERSON] та [PERSON], вирішили: Виступити учасниками ТОВ «Салон «Наталі», місцезнаходження [ADDRESS]. Створити статутний капітал ТОВ «Салон «Наталі» у розмірі 400 000 грн., який формується за рахунок майнових та грошових внесків його учасників. Розподілити статутний капітал ТОВ «Салон «Наталі» між учасниками наступним чином: [PERSON] - 200 000 грн.; [PERSON] - 200 000 грн. [PERSON] зобов'язався сформувати належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «Салон «Наталі» грошовими коштами або майном протягом року з моменту державної реєстрації ТОВ «Салон «Наталі». [PERSON] з метою формування статутного капіталу ТОВ «Салон «Наталі» передає у власність ТОВ «Салон «Наталі» в якості майнового внеску статутного капіталу в обмін на корпоративні права наступне нерухоме майно: нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 78,10 кв.м, яке складається з приміщень: 2-1 коридор площею 3,80 кв.м, 2-2 кухня площею 11,30 кв.м, 2-3 санвузол площею 3,80 кв.м, 2-4 зал площею 36,50 кв.м, 2-5 зал площею 22,70 кв.м, що складає 8/100 будівлі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 22.10.2002 р. на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому від 15.10.2002 р. № 454/12. Вартість по домовленості сторін 200 000 грн. 01.07.2014р. Актом прийому-передачі нерухомого майна у власність [PERSON], з метою формування статутного капіталу в обмін на корпоративні права, передала, а ТОВ «Салон «Наталі», в особі [PERSON], прийняло у власність нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 78,10 кв.м, яке складається з приміщень: 2-1 коридор площею 3,80 кв.м, 2-2 кухня площею 11,30 кв.м, 2-3 санвузол площею 3,80 кв.м, 2-4 зал площею 36,50 кв.м, 2-5 зал площею 22,70 кв.м, що складає 8/100 будівлі, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 14.08.2014р. рішенням Першотравневого районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 04.09.2014р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі» видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS], загальною площею 78,1 кв.м. 15.10.2014р. протоколом № 2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі», [PERSON] та [PERSON] вирішили: прийняти до складу учасників ТОВ «Салон «Наталі» [PERSON] Розподілити статутний капітал ТОВ «Салон «Наталі» у розмірі 400 000 грн. між його учасниками (в силу того, що [PERSON] не в змозі протягом року внести 200 000 грн.) наступним чином: [PERSON] - 290 000 грн. (72,50 %); [PERSON] - 20 000 грн. (5,00 %); [PERSON] - 90 000 грн. (22,50 %). [PERSON] з метою формування статутного капіталу ТОВ «Салон «Наталі» передає у власність ТОВ «Салон «Наталі» в якості майнового внеску статутного капіталу в обмін на корпоративні права наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Зеленською М.В. 10.06.2004р. Вартість по домовленості сторін 90 000 грн. [PERSON] з метою формування статутного капіталу ТОВ «Салон «Наталі» передає у власність ТОВ «Салон «Наталі» в якості майнового внеску статутного капіталу в обмін на корпоративні права наступне нерухоме майно: обладнання для пошиття одягу (всього 11 найменувань), яке оцінено за згодою учасників на суму 90 000 грн. 15.10.2014р. Актом прийому-передачі нерухомого майна, [PERSON], з метою формування статутного капіталу в обмін на корпоративні права, передала, а ТОВ «Салон «Наталі», в особі директора [PERSON], прийняло у власність квартиру [ADDRESS]. 16.10.2014р. ТОВ «Салон «Наталі» отримало Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 29.10.2014р., на підставі Акту прийому-передачі нерухомого майна, у власність в зв'язку з виходом зі складу учасників товариства, ТОВ «Салон «Наталі», в особі директора [PERSON]. у зв'язку з виходом зі складу учасників та виплатою, за згодою сторін, належної частки в майні ТОВ «Салон «Наталі», шляхом передачі майна в натурі, передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS]. 30.10.2014р. [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS]. 01.08.2016р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток у спільному майні і визнано, що частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні - нежитловому приміщенні салону-магазину, загальною площею 78,10 кв.м, розташованому у [ADDRESS] - 8/100 частин, є рівними частки кожного та складають по ?. Рішення набрало законної сили. 26.01.2017р. ухвалою апеляційного суду Чернівецької області апеляційне провадження за скаргою [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.08.2016 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток у майні закрито. 06.03.2017року Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження за касаційною скаргою [PERSON] Виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці 01.08.2016р. суду не зупинено. 23.03.2017р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці (справа №727/330/16-ц) встановлено, що квартира [ADDRESS] було придбано [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. Переобладнання та реконструкцію квартири №2 під салон магазин було здійснено [PERSON] та [PERSON] відповідно до договору про спільну діяльність, згідно акту приймання-передачі їх частки є рівними по ? частці кожному, а також між [PERSON] та [PERSON] було укладено безоплатні договори оренди квартири №2 від 28.12.2001р. та 01.01.2003р. Також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 серпня 2016 року (справа №727/5222/16-ц) визначено рівність частко [PERSON] та [PERSON] у спільному майні - нежитловому приміщенні салоні-магазині, загальною площею 78,10 кв.м., розташованому у [ADDRESS], 8/100 частин, частки кожного складають по 1/2 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.06.2017року у цивільній справі №727/74/17, за позовом [PERSON] та [PERSON] про стягненняи ? частки витрат по оплаті наданих послуг щодо утримання нерухомого майна - салону-магазину по [ADDRESS], встановлено, що 17 грудня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, згідно якого позивачка надала [PERSON] для переобладнання під салон магазин квартиру [ADDRESS], а 28 грудня 2001 року між ними було укладено договір оренди даної квартири. Відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 05 лютого 2002 року №88/3, [PERSON] було дозволено переобладнання під салон-магазин зазначеної квартири. 23 жовтня 2002 року [PERSON] виконкомом Чернівецької міської ради було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення (салон-магазин), розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,1 кв.м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 серпня 2016 року визнано, що частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні - нежитловому приміщенні салоні-магазині, загальною площею 78,10 кв.м., розташованому у [ADDRESS] 8/100 частин, є рівними, частки кожного складають по ?. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.06.2017року у цивільній справі №727/74/17 набрало законної сили. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.01.2017 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення з нього, як співвласника коштів за утримання ? частки нерухомого майна - салону-магазину по [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст.84 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На час укладення договорів оренди між [PERSON] та [PERSON] правовідносини сторін договору регулювалися главою 27 ЦК Української РСР 1963 року (Безоплатне користування майном). З 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України 2003 року. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки права і обов'язки сторін за договором оренди продовжують існувати і після набрання чинності ЦК України 2003 року, то до правовідносин, які виникли з цього договору, слід застосовувати положення глави 60 ЦК України (Позичка). Згідно статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні річ для користування протягом встановленого строку. Якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею (стаття 831 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 827 ЦК України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, яка містить загальні положення про найм (оренду) та якою, зокрема, встановлено переважні права наймача перед іншими особами. Частини друга статті 777 ЦК України передбачає наявність переважного права у наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, перед іншими особами на придбання речі, у разі її продажу. Проведений аналіз дає можливість дійти до висновку, що за своєю правовою природою договір позички в силу безоплатного характеру не є договором оренди, але до нього застосовують положення Кодексу про найм (оренду), зокрема і положення статті 777 ЦК України. Окрім того, згідно частини четвертої статті 778 ЦК України, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016р. Відповідно до ст. 12 Закон України «Про власність» від 07.02.1991р.(який був чинний на час укладення договору про спільну діяльність та реконструкцію квартири у нежитлове приміщення) Праця громадян є основою створення i примноження їх власності (ч.1). Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Статтею 13 зазначеного закону, визначено, що Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно ст.17 Закону України «Про власність», передбачено, що Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ч.2). Згідно з ст. 23 КпШС України, 1969 року, який був чинний на той час, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та частина другої ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 355 ЦК України, Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частина 4 ст. 355 ЦК України визначає, що Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція викладена у постанова Верховного Суду України від 07.09.2016року у цивільній справі №6-801 цс16 та від 12.10.2016 року у цивільній справі №6-846цс16. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], загальною площею 74,90 кв.м., була придбана 08.12.2001р. [PERSON] під час шлюбу із [PERSON] за 12 059 грн. Після чого вона відповідно до договору оренди та договору про спільну діяльність була передана [PERSON] [PERSON] для проведення ремонту та реконструкції під салон-магазин. 09.09.2002 року актом Державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, за участю забудовника [PERSON] та власника [PERSON], було прийнято в експлуатацію нежитлове приміщення - салон-магазин, загальною площею 78,10кв.м., по [ADDRESS] - 8/100 частин вартістю 83 055грн. Внаслідок поліпшення та реконструкції житлового приміщення у нежитлове проведеного [PERSON] за згодою відповідача [PERSON] було створено нове майно, співвласниками якого вони з нею стали. Розмір часток відповідає вартості їх витрат на поліпшення приміщення та з урахуванням договору про спільну діяльність становить по ? частці у кожного. [PERSON] не надав докази того, що після купівлі квартири №2 під час шлюбу із [PERSON] він своєю працею або коштами приймав участь у реконструкції та переобладнанні квартири у нежитлове приміщення салон-магазин по [ADDRESS]. Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.06.2017р. у цивільній справі №727/74/17 встановлено, що [PERSON] не користувався салоном-магазином, а приміщенням користувалися [PERSON] та [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1,2 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1). Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2). Частина 3 ст. 65 СК України визначає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно ст. 369 ЦК України Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена(ч.3). Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4) Будучи співвласником салону-магазину «[INFO]», по [ADDRESS] [PERSON] передала спірне нежитлове приміщення салону-магазину до статутного фонду ТОВ «Салон «Наталі» за згодою співвласника ? частки майна - [PERSON], однак без згоди іншого співвласника - [PERSON], що є підставою для визнання протоколу №1 установчих загальних зборів товариства щодо передачі салону-магазину до статутного фонду товариства недійсним. Суд не приймає до уваги посилання представника [PERSON], на недійсність договору про спільну діяльність, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в зв'язку із тим, що він не був зареєстрований у органі ДПС, відповідно до п.7.7. ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки зазначена норма права не поширюється на дані правовідносини, так як мета спільної діяльності полягала не у одержанні доходу(коштів) за рахунок спільної діяльності, а договір було укладено для іншої мети - набуття у спільну власність майна (перероблення під салон-магазин квартири №2), що регулюється ч.1 ст.12 та ст.17 Закону України «Про власність», та нормами ЦК України. Застосовуючи наслідки визнання правочину недійсним суд виходить з наступного. Згідно ст.328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч.1 ст.334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2. ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки [PERSON] визнає той факт, що [PERSON] є співвласником спірного нерухомого майна салону-магазину по [ADDRESS], однак її колишній чоловік [PERSON] не визнає, що [PERSON] є співвласником ? частки майна та просить застосувати наслідки визнання правочину недійсним шляхом повернення майна у спільну сумісну власність тільки його і його колишньої дружини [PERSON], це порушує право власності [PERSON], а тому воно підлягає захисту у випадку застосування судом реституції за позовом [PERSON], оскільки до часу подачі позову [PERSON] його право власності на це приміщення не порушувалося, він продовжував ним користуватись та розпоряджатись спільно із [PERSON] як співвласник. Суд не приймає до уваги доводи позивача [PERSON], про встановлення рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.03.2017року того факту, що салон-магазин по [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки такі висновки суду в рішенні відсутні. Зазначеним рішенням суду встановлено факт придбання у період шлюбу квартири [ADDRESS], за ціною 12059грн., загальною площею 74,9кв.м. і у зв'язку із чим вважав саме квартиру спільним майном подружжя. Щодо належності подружжю новоствореної речі, яка утворилася в результаті проведеного поліпшення, внаслідок ремонту та її реконструкції, - нежитлового приміщення салону-магазину по [ADDRESS], загальною площею 78,1кв.м вартістю 83055грн. (на час здачі її в експлуатацію), то зазначеним рішенням судом даний факт не установлювався, так як і відсутні висновки суду, що ці поліпшення здійснювалися [PERSON] Також підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] щодо визнання протоколу №2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Наталі» від 15.10.2014р., яким прийнято рішення про передачу [PERSON] у власність ТОВ «Салон «Наталі» квартиру [ADDRESS], оскільки квартира була придбана у період шлюбу і є спільним майном подружжя, однак була передана до статутного фонду товариства без нотаріально посвідченої письмової згоди другого із подружжя [PERSON]. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до Узагальнень судової практики викладених Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (б. Розмежування реституції і віндикації (п. 10 ППВСУ № 9), містяться наступні роз'яснення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Як встановлено судом квартира №3 вибула із власності ТОВ «Салон «Наталі» та нині перебуває у власності [PERSON] за відплатним правочином. 29.10.2014р., на підставі Акту прийому-передачі нерухомого майна у власність в зв'язку з виходом зі складу учасників товариства та виплатою, за згодою сторін, належної частки в майні ТОВ «Салон «Наталі», шляхом передачі майна в натурі, ТОВ «Салон «Наталі передало у власність, а [PERSON] у власність квартиру № 3. Оскільки [PERSON] не є стороною правочину та є третьою особою, якій майно було відчужено на підставі наступного за оспорюваним правочином, позовні вимоги [PERSON] про застосування наслідків визнання правочину недійсними не підлягають задоволенню. Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зі змісту статей 626, 632, 638 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однією із істотних умов договору є ціна, яка встановлюється за домовленістю сторін. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В той же час суд вважає, що акт прийому-передачі спірного майна не є правочином, який змінює його правовий статус і оформляє перехід права власності від ТОВ «Салон «Наталі» до [PERSON], а лише підтверджує факт такої передачі, яка в даному випадку оформлена протоколами зборів учасників товариства, оскільки саме вказаним правочином оформлено волю співвласника майна ТОВ «Салон «Наталі» на передачу майна [PERSON], а тому позов [PERSON] в цій частині - визнання недійсним акту прийому-передачі майна від 29.10.2014р. не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial