Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про зняття арешту житлового будинку та земельної ділянки, що йому належать. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, в процесі підготовки документів на відчуження вказаного майна стало відомо, що на дане майно старшим слідчим Вишгородського РВГУ МВС України в Київській області постановою 08.11.2012 року накладено заборону на його відчуження в рамках кримінальної справи № 66-1281 за фактом придбання шляхом обману та зловживання довірою права на майно (шахрайство) гр.-н [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вчиненого в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. З відповіді начальника Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області вбачається, що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості по даному факту не внесені до ЄРДР, що дає підстави вважати про завершення кримінального провадження за КПК України 1960 року. Таким чином, наявність такого арешту за відсутності підстав, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі розпоряджатись своїм майном. 17.08.2021 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, клопотань чи заяв до суду не направив, повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про отриманння поштового відправлення. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 15.12.2010 року [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Як вбачається із копії договору купівлі-продажу від 15.12.2010 року [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,1000 га кадастровий номер 3223110100:01:012:0009 за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Право власності на вказане нерухоме майно також підтверджується копією Витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.9-10). Як вбачається із цього ж Витягу на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер 3223110100:01:012:0009 та житловий будинок 0009 за адресою: [ADDRESS] накладено обтяження - арешт нерухомого майна на підставі постанови старшого слідчого Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області Лавренюка О.П. від 08.11.2012 року (а.с.11). Відповідно до копії постанови про заборону відчуження майна від 08.11.2012 року старшого слідчого Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області Лавренюка О.П., 23.09.2011 року прокурором Обухівського району порушена кримінальна справа № 66-1281 за фактом придбання шляхом обману та зловживання довірою права на майно (шахрайство) гр.-н [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вчиненого в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 04.09.2012 року постановою заступника прокурора Київської області кримінальну справу №66-1281 передано з СВ Обухівського РВ для провадження досудового слідства до СВ Вишгородського РВ. Як вбачається із відповіді заступника начальника СВ Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 29.04.2020 року №34аз, відомості по даному факту не внесені до ЄРДР. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час ухвалення вироку про виправдання обвинуваченого, рішення про скасування арешту майна особи, щодо якої не здійснювалось кримінальне провадження, кримінальний процесуальний закон не передбачає. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінальної справи, з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 по справі № 372/2904/17-ц. З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved