Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-14 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором від 25 лютого 2015 року № 2010529934 у розмірі 12965,03 грн та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ПАТ «ОТП Банк» та відповідач перебували у договірних відносинах. У відповідача за період з 25 березня 2016 року по 25 лютого 2018 року виникла заборгованість у спірному розмірі, яку просить стягнути. 25 січня 2019 року перейшло за договором факторингу право вимоги до позивача та з цього моменту дізнались про порушення свого права, а тому просить захистити порушене право та визнати таку причину пропуску строку поважною у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України. Окрім цього, вважає, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином. У зв`язку з цим, просить позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Відповідачем не подано відзив на позов, який би містив заперечення на позов. Разом із тим, подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, адже кредитним договором перебачено сплату окремих періодичних платежів, а тому до спірних правовідносин необхідно застосувати строк позовної давності, а у позові відмовити. 05 липня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю. У судове засідання учасники справи не з`явились. Подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає за можливе провести засідання у відсутності осіб, що не з`явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Судом установлено, що 25 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №2010529934. Надано кредит на придбання товару. Строк кредиту 36 місяців. Розмір процентної ставки 0,1 %. Встановлено графік щомісячних платежів, який є невід`ємною частиною кредитного договору. 13 червня 2016 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 13/06/16 за яким відступлено право вимоги за спірним кредитним договором. 29 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та позивачем укладеного договір факторингу № 29/01/19-2. За цим договором відстрелено право вимоги за кредитним договором. Таким чином, позивач набув право вимоги за кредитним договором від 25 лютого 2015 року до відповідача. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та за порушення грошового зобов`язання трьох відсотків річних та інфляційні втрати у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 25 березня 2016 року по 25 лютого 2018 року, тобто після спливу передбаченого договором строку кредитування. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 25 березня 2016 року по 25 лютого 2018 року розмір заборгованості складає у сумі 10844,22 грн, з яких 10843,08 грн заборгованість за сумою кредиту, 1,14 грн заборгованість за процентами за користування кредитом. У відповідності до ст. 625 ЦУК України розмір трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором за період з 29 січня 2019 року по 31 травня 2021 року становить у розмірі 760,00 грн, індекс інфляції за період з лютого 2019 року по травень 2021 року у сумі 1360,81 грн. Сторонами заявлено перед судом питання щодо строку позовної давності у цій справі. Відносно цього суд прийшов до наступного. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Позивач звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права 24 червня 2021 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Щодо сплати процентів за спірний період у розмірі 1,14 грн, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 36 місяців. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав обов`язок, зокрема, повертати позивачеві проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, однак останнє у даній справі відсутнє. Суд прийшов до переконання про те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позовній вимозі про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту 10843,08 грн та за процентами за користування кредитом у сумі 1,14 грн необхідно відмовити повністю у зв`язку із закінчення строків позовної давності. Щодо нарахування трьох відсотків річних та індексу інфляції у відповідності до ст. 625 ЦК України, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що оскільки у позовних вимогах про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку із спливом строку позовної давності, а відтак відсутні правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України, а тому у стягненні 2120,81 грн необхідно відмовити. Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності у відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України з метою захисту порушеного права, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд відмічає, що позивач є правонаступником ПАТ «ОТП БАНК» за кредитним договором від 25 лютого 2015 року, та до нього за договором факторингу перейшло право вимоги з 29 січня 2019 року, а відтак саме тоді дізнався про порушення свого права, що на його думку, є підставою для захисту порушеного права. Отже, на момент укладення договору факторингу позивачу було відомо про наявність заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2015 року та період за який ця заборгованість виникла, однак не зважаючи на це позивач

Outcome: dismissed