Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

позивач звернувся з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області та Перечинського міського голови про визнання рішення протиправним, незаконним, його скасування та зобовязання вчинити дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 липня 2016 року він набув на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна у приватну власністю від ПАТ «Закарпаття-Авто» обєкт нерухомого майна комплекс будівель, що складається з: корпусу № 1 (літера А), корпусу № 2 (літера Б), прохідної (літера В), вбиральні (літера Г), майстерні (літера Д), котельні (літера Ж), складу (літера Е), споруд - колодязь (літера І), огорожі (№ 1 - 3), які знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Перечин, вул. Ужгородська (колишня «Жовтнева») № 157, на земельній ділянці площею 0,43 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування будівель торгівлі». Факт набуття ним права власності на вказане майно підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Земельна ділянка, площею 0,43 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, яка зазначена у договору купівлі продажу нерухомого майна, знаходилась у постійному користуванні продавця ПАТ «Закарпаття -Авто», а після продажу йому комплексу будівель перейшла у його фактичне користування. 29.09.2016 року Перечинська міська рада Закарпатської області, рішенням 8 сесії 7 скликання за №193 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м. Перечин», надала йому дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), призначеної для комерційного використання, площею 0,43 га, що розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, № 157, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, в оренду». На підставі вказаного рішення Перечинської міської ради від 29.09.2016 року за № 193 він виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду гр. [PERSON], що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, Перечинського району Закарпатської області, за що сплатив кошти. 22.12.2016 року Перечинська міська рада, рішенням 9 сесії 7 скликання за № 260 «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м. Перечин», п.1.: затвердила йому технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в оренду, призначеної для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157; п.1.1: доручила Перечинському міському голові укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: вул. Ужгородська, № 157 в м. Перечин Закарпатської області, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років. Жодних зауважень при затвердженні технічної документації, а також прийнятті рішення про укладення з ним договору оренди у Перечинської міської ради не було. Однак, вказане рішення Перечинської міської ради від 22.12.2016 року за № 260, зокрема п. 1.1, яким доручено Перечинському міському голові укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: вул. Ужгородська, 157 в м. Перечин Закарпатської області, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років, Перечинським міським головою виконано не було. Спочатку укладення договору оренди Перечинським міським головою відкладалось з різних причин, а потім на тему укладення такого договору оренди земельної ділянки та виконання рішення Перечинської міської ради за № 260 від 22.12.2016 року Перечинський міський голова взагалі відмовився спілкуватися; зустрічей уникав. Таким чином, у діях Перечинської міського голови, на думку позивача, була наявна бездіяльність, яку він вважає неправомірною, оскільки останній не виконав покладених на нього прямих обовязків. Договір оренди, який було доручено Перечинському міському голові укласти з ним до цього часу належним чином не укладено. Натомість, 08 червня 2017 року Перечинська міська рада Закарпатської області, рішенням 1 сесії 7 скликання за № 45 «Про скасування п.1, п.1.1. рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року та надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту», визнала таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання №260 від 22 грудня 2016 року «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м.Перечин», у звязку з виявленими обставинами, які порушують права громадян міста Перечин. Надано дозвіл виконавчому комітету Перечинської міської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту орієнтовною площею 40 кв. м., яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157. Рішення 1 сесії 7 скликання (2 пленарне засідання) Перечинської міської ради від 08.06.2017 року за № 45 в частині визнання таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Перечин», у звязку з виявленими обставинами, які порушують права громадян міста Перечин та в частині надання дозволу виконавчому комітету Перечинської міської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту орієнтовною площею 40 кв. м., яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, - вважає незаконним, протиправним, таким, що підлягає скасуванню у звязку із наступним: по перше, в оскаржуваному рішенні не вказано, які саме виявлені обставини, що порушують права громадян міста Перечин, стали підставою для визнання таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання №260 від 22 грудня 2016 року; по друге, відповідно до пункту 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст.46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 Конституційний суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. У даному ж випадку, на думку позивача, було грубо порушено норми статті 141 ЗК України, в якій міститься виключний перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою Позивачем. Саме через обставини, описані вище, він вимушений за захистом свого порушеного права звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене, просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги зменшили та просили суд залишити позов в частині визнання протиправною бездіяльності Перечинського міського голови без розгляду. В решті позовні вимоги підтримали з мотивів, які наведені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник Перечинської міської ради Закарпатської області [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та надав суду з цього приводу письмові заперечення, в якому посилається на те, що 29 вересня 2016 року Перечинська міська рада рішенням 8 сесії 7 скликання № 193 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м. Перечин» надала позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), призначеної для комерційного використання, площею 0,43 га, що розташована за адресою: м.Перечин, вул. Ужгородська, 157, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі в оренду. Рішенням міської ради № 260 від 22 грудня 2016 року вказану технічну документацію було затверджено. Разом з цим, у звязку із зверненням громадян м. Перечин, жителів вулиць Чкалова, Партизанська, Ужгородська, та на підставі рішення виконкому Перечинської селищної [PERSON] народних депутатів № 23 «Про вилучення земельної ділянки» від 11 червня 1990 року, Перечинська міська рада 08 червня 2017 року прийняла рішення № 45, яким виконавчому комітету ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, орієнтовною площею 40 кв. м., що розташована за адресою: Закарпатська область м. Перечин, вул. Ужанська, 157. Крім того, вказаним рішенням з господарського користування Закарпатського СТО обєднання АвтоЗАЗ «Комунар» було вилучено земельну ділянку, розміром 15 м х 2,5 м, на якій розташований шахтний колодязь, та зобовязано начальника Закарпатського СТО обєднання АвтоЗАЗ «Комунар» відгородити такий від загальної площі власної території з пішохідною доріжкою до нього для вільного доступу громадян. Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо), такі забезпечують належне функціонування населених пунктів, їх експлуатація здійснюється необмеженим колом субєктів у встановленому порядку, тому просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ЗК 00800022 від 17 січня 1995 року, виданого Закарпатському САЦ «Таврія» філіалу АТ «Авто ЗАЗ» смт. Перечин, вул. Партизанська Перечинською селищною [PERSON] народних депутатів Перечинського району Закарпатської області у тому, що зазначеному землекористувачу надано у постійне користування 0,49 га землі в межах згідно з планом землекористування жодних обтяжень у формі сервітуту не зазначено (а. с. 101-106.). Також в судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК 001850 від 11 квітня 2000 року, виданого на вказану земельну ділянку Спільному Українсько-Корейському підприємству з іноземною інвестицією у формі закритого акціонерного товариства «АвтоЗАЗ-Деу» Перечинською селищною [PERSON] народних депутатів в межах згідно з планом землекористування також жодних обтяжень не міститься (а. с. 107-111). В судовому засіданні встановлено, що 13 липня 2016 року позивач [PERSON] набув у приватну власність на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від Публічного акціонерного товариства «Закарпаття-Авто» (ідентифікаційний код 05495458) обєкт нерухомого майна, а саме: комплекс будівель, що складається з: корпусу № 1 (літера «А»), корпусу № 2 (літера «Б»), прохідної (літера «В»), вбиральні (літера «Г»), майстерні (літера «Д»), котельні (літера «Ж»), складу (літера «Е»), споруд - колодязь (літера «І»), огорожі (№1 «3»), які знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Перечин, вул. Ужгородська (колишня вул. «Жовтнева») № 157, на земельній ділянці площею 0,43 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування будівель торгівлі» (а. с. 12-14). Факт набуття позивачем права власності на вказане нерухоме майно також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а. с. 16-18). В подальшому ПАТ «Закарпаття АВТО» направило Перечинській міській раді відповідну заяву, згідно якої у звязку із відчуженням даного майнового комплексу позивачу просить вважати користувачем та платником податку за користування земельною ділянкою площею 0,43 га саме [PERSON], що проживає за адресою: с. Тур»я Бистра, вул. І Франка, буд. 77 (а. с. 112). В судовому засіданні встановлено, що позивач здійснив відшкодування за користування вказаною земельною ділянкою ПАТ «Закарпаття Авто» в розмірі 629,44 грн. та 1 084,03 грн. відповідно, що підтверджується квитанціями № [NUMBER] від 22 серпня 2016 року (а. с. 115) та № [NUMBER] від 15 вересня 2016 року (а. с. 116). Також судом встановлено, що 29 вересня 2016 року Перечинська міська рада Закарпатської області своїм рішенням 8 сесії VІІ скликання за № 193 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м. Перечин», надала позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), призначеної для комерційного використання, площею 0,43 га, що розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, № 157, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, в оренду» (а. с. 43). Також встановлено, що позивач на підставі вищенаведеного рішення Перечинської міської ради Закарпатської області від 29 вересня 2016 року за № 193 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду гр. [PERSON], що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, Перечинського району Закарпатської області, за що сплатив кошти (а. с. 36-57). В судовому засіданні встановлено, що 22 грудня 2016 року Перечинська міська рада Закарпатської області своїм рішенням 9 сесії 7 скликання за № 260 «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м. Перечин», в пункті 1 затвердила позивачу технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в оренду, призначеної для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, а в пункті 1.1: «доручила Перечинському міському голові укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: вул. Ужгородська, №157 в м. Перечин Закарпатської області, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років» (а. с. 58). В подальшому Перечинським міським головою вказане рішення Перечинської міської ради виконано не було без жодного обґрунтування, тобто відповідний договір оренди ним не був укладений. Судом встановлено, що 08 червня 2017 року Перечинська міська рада Закарпатської області, рішенням 1 сесії 7 скликання за № 45 «Про скасування п.1, п.1.1. рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року та надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту», визнала таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Перечин», у звязку з виявленими обставинами, які порушують права громадян міста Перечин. Надано дозвіл виконавчому комітету Перечинської міської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту орієнтовною площею 40 кв. м., яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157. Рішення 1 сесії 7 скликання (2 пленарне засідання) Перечинської міської ради від 08.06.2017 року за №45 в частині визнання таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року «Про відмову та затвердження технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення в м. Перечин» (а. с. 60). Одночасно, з аналізу змісту оскаржуваного рішення невідомо, які саме обставини, виявлені органом місцевого самоврядування, що порушують права громадян міста Перечин, стали підставою для визнання таким, що втратило чинність рішення 3 пленарного засідання 9 сесії 7 скликання № 260 від 22 грудня 2016 року. В судовому засіданні представник Перечинської міської ради [PERSON] з цього приводу пояснив, що були усні звернення громадян до Перечинської міської ради, які стосувалися колодязя, що розташований на даній земельній ділянці. Однак ані прізвищ даних громадян, ані їх зміст, ані будь-яких інших належних та допустимих доказів з цього приводу представник відповідача не надав. Відповідно до пункту 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст.46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 Конституційний суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами (ст. 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. З наданих позивачем доказів суд встановив, що з метою реалізації рішення 8 сесії 7 скликання за № 193 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, надання в оренду земельної ділянки несільськогосподарського призначення в м.Перечин», яке є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та вичерпується фактом його виконання позивач виготовив відповідну технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду, що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, Перечинського району Закарпатської області, сплатив кошти та підписав відповідний акт прийомки виконання робіт від 13 липня 2016 року (а. с. 54). Таким чином, позивач реалізував своє субєктивне право, яке надано йому вказаним рішенням та заперечує проти його зміни чи припинення. Отже, суд дійшов висновку, що Перечинська міська рада як орган місцевого самоврядування позбавлена права скасувати чи змінити своє рішення 9 сесії VІІ скликання (3 пленарне засідання) від 22 грудня 2016 року № 260 . Крім того, 22 грудня 2016 року Перечинська міська рада Закарпатської області своїм рішенням 9 сесії 7 скликання за № 260 затвердила позивачу технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в оренду, призначеної для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 157, та в пункті 1.1 даного рішення «доручила Перечинському міському голові укласти договір оренди земельної ділянки площею 0,43 га, кадастровий номер 2123210100:01:007:0121, яка розташована за адресою: вул. Ужгородська, № 157 в м. Перечин Закарпатської області, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, строком на 5 років» (а. с. 58-59). Згідно пп. б), г), д) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно пп. 3, 4, 5, 10 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 суди мають захищати права всіх субєктів права власності на землю та на господарювання на ній при вирішенні земельних спорів. Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 за загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та повязаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від субєктного складу їх учасників. Ті земельні та повязані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус субєкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші в порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень п.11 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Крім того, на підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що попередні рішення Перечинської міської ради Закарпатської області № 193 від 29 вересня 2016 року та № 260 від 22 грудня 2016 року створили у позивача «законне очікування виконання певних умов з боку органу місцевого самоврядування», і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод складовою частиною його права власності, яке підпадає під захист, передбачений ст. 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції. Аналогічні обставини містяться в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (Case of Stretch v. The United Kingdom, Заява № 44277/98), якої стосується рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року. Дії місцевої влади в даній справі Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини відзначив, що не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. З урахуванням попередніх погоджувальних дій органу місцевого самоврядування позивач не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість укладення договору оренди, який був важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією нерухомого майна. Крім того, Європейський Суд вказав, що згідно його сталої практики «втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, лише коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (справа «[PERSON] проти України»). Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Частиною 2 статті 1 Протоколу № 1 передбачено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (справа «Стреч проти Сполученого Королівства», справа «Рисовський проти України»). Європейський Суд зазначає, що стаття 1 Протоколу 1 Конвенції, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (справа «Броньовський проти Польщі», Case of Broniowski v. Poland, заява № 31443/96 від 22 червня 2004 року). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, національний суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (п. 69 справа «Спорронг та Лонрот проти Швеції», Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви № 7151/75, 7152/75, рішення від 23 вересня 1982 року). Щоб оцінити поведінку держави щодо дотримання статті 1 Протоколу 1, національний суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що ціль Конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». В той же час, здійснюючи аналіз рішення виконкому Перечинської селищної [PERSON] народних депутатів від 11 червня 1990 року № 23, яке покладено в основу заперечень з боку відповідача, та твердженню представника відповідача [PERSON] про те, що дане рішення органу місцевого самоврядування не було виконано з невідомих йому причин, а зазначене в ньому вилучення не було відображено в подальших землевпорядних документах на вказану земельну ділянку помилково, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Рисовський проти України» від 20 січня 2012 року (остаточне) «Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002- VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia). На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що наявність рішення виконкому Перечинської селищної [PERSON] народних депутатів № 23 від 11 червня 1990 року, про яке позивач не знав і не міг знати, і яке не виконано з вини органу місцевого самоврядування, свідчить про недотримання з боку держави власних процедур і відповідно, повязані з цим ризики несе сам відповідач, а тому позовні вимоги [PERSON] є належним чином обґрунтовані та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved