Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив визнати за позивачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по вулиці Чорновола, 8 в селі Соколівка Ярмолинецького району Хмельницької області, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ №01340 на імя [PERSON], що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №22 (а.с. 2, 3, 36). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач подарував їй житловий будинок за цією ж адресою відповідно до договору дарування від 15.01.2002 р. У звязку з цим [PERSON] вважає, що на підставі ст.ст.120, 125 ЗК України, ст.377 ЦК України та висновку постанови Верховного Суду України від 12.10.2016 р. у справі №6-2099цс16 у неї одночасно із виникненням права власності на житловий будинок виникло право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. Недійсність державного акту обґрунтовує переходом права власності на земельну ділянку. Відповідач пояснив, що готовий укласти мирову угоду та переоформити 0,06 га на імя позивача. Вважає, що цієї площі достатньо під розташування та обслуговування житлового будинку позивача. Проти позову заперечував з підстав необґрунтованості вимог, в тому числі щодо площі земельної ділянки, на яку претендує [PERSON] Представник відповідача зазначив, що без проведення експертизи даний спір не має змоги вирішити. В судових засіданнях сторони та їх представники наполягали на задоволенні їх вимог та врахуванні заперечень. Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, як окремо так і взаємний їх звязок, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з підстав. Встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, що виданий на підставі рішення Соколівської сільської ради від 12.12.1996 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №22 від 15.05.2000 р. є власником земельної ділянки площею 0,36 га. Дану землю передано для обслуговування житлового будинку, будівель та інших споруд (площею 0,25 га) та для ведення особистого підсобного господарства (площею 0,115 га) (а.с. 8). Відповідно до договору дарування від 15.01.2002 р. [PERSON] подарував на той час неповнолітній [PERSON] (на даний час [PERSON]І.) житловий будинок по вул. Червоноармійській (на даний час вул. [PERSON]) за №8 житловою площею 36,4 кв.м. Житловий будинок зареєстрований в КП «Ярмолинецьке бюро технічної інвентаризації» 16.01.2002 р за №450. (а.с. 4, 5, 6, 18). З метою оформлення права власності на земельну ділянку під будинком [PERSON] замовила та відповідно ТОВ «Бюро судових будземекспертиз» розробило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) (а.с. 50). Однак, відповідно до лита Соколівської сільської ради від 02.04.2014 р. №32 їй відмовлено у погодженні акта межових знаків у звязку з тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки (а.с. 7). Позивач та її представник вважають, що суд має визнати право власності площею 0,25 га та в межах відповідно до координат земельної ділянки, що визначенні при розроблення вказаної вище технічної документації. На підтвердження цього надають кадастровий план, що є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), виготовленої ТОВ «Бюро судових будземекспертиз» на імя [PERSON] (а.с. 48, 50). Відповідач [PERSON] право власності на 0,36 га зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом реєстрації двох ділянок: першої площею 0,115 га з кадастровим номером 6825886800:01:002:0100 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; та другої площею 0,25 га з кадастровим номером 6825886800:01:002:0099 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Це підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.04.2014 р. та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.08.2014 р. (а.с. 51-58) Вирішуючи спір, суд відхиляє доводи позивача з підстав такої оцінки встановлених обставин. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України в редакції, чинній на січень 2002 року (на момент спірних правовідносин), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Отже, відчуження обєктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст. 120 ЗК в редакції від 25 жовтня 2001 р.) не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод. Те, що справу неможливо вирішити без встановлення площі та розташування земельної ділянки, необхідної для розташування та обслуговування житлового будинку позивача відповідно до діючих будівельних, санітарних, протипожежних та інших норм, а саме, те, що для задоволення позову повністю чи частково слід встановити місце розташування земельної ділянки з урахуванням можливості відповідача на обслуговування решти його земельної ділянки, її площу, конфігурацію тощо неодноразово розяснювалось позивачу та його представнику. Зокрема, розяснювалось, що суд самостійно не має змоги дану обставину встановити, а тому без проведення відповідної експертизи дана обставина не буде встановлена; що суд може призначити експертизу лише виключно за клопотанням позивача з оплатою за рахунок позивача з подальшим перерозподілом витрат за результатами судового розгляду, адже відповідач не зацікавлений у такому клопотанні; що суд з власної ініціативи не має права призначати експертизу. Факт розяснення підтверджується в тому числі ухвалою суду від 01.03.2017 р., що вручена [PERSON] під розписку (а.с. 41, 46). У фактичних спірних правовідносинах розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Позивач [PERSON] та її представник пояснили, що не мають наміру заявляти дане клопотання. Суд не керується правовою позицією Верховного Суду України у справі за №6-2099цс16 (постанова від 12.10.2016 р.), оскільки дана правова позиція не містить висновку про автоматичний перехід права власності на земельну ділянку під житловим будинком тієї ж площі і конфігурації ділянки, що належала попередньому власнику, при відчуженні обєкту нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст. 120 ЗК в редакції від 25 жовтня 2001 р.). В той же час обставини справ є різними: у даній справі земельна ділянка площею 0,25 га на січень 2002 року не була самостійним обєктом права власності, тобто не було річчю. На той час вона була невідємною частиною обєкта права власності ділянки площею 0,36 га, на яку було видано один державний акт. Отже, земельна ділянка, на яку претендує позивач, у січні 2002 року не набула ознак обєкта права власності. Таким чином, позивач фактично позивається на частину земельної ділянки, яка належала на праві власності позивачу у січні 2002 року, при цьому не обґрунтовує вимогу про площу та конфігурацію ділянки, на яку претендує. У справі №6-2099цс16 питання про розмір та конфігурацію земельної ділянки під житловим будинком не було предметом спору; спір стосувався прав на частку у спільній частковій власності на земельну ділянку при переході права власності на частку у спільній частковій власності на житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України (Земельна ділянка як обєкт права власності) в редакції на момент спірних правовідносин земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Станом на січень 2002 р. земельна ділянка площею 0,25 га не було самостійним обєктом права власності. Відповідно до частин 1 та 2 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частин 1-3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач не довів належними та допустимими доказами вимоги щодо заявленої площі земельної ділянки. Без проведення експертизи не має змоги встановити необхідну для розташування та обслуговування житлового будинку площу земельної ділянки. Правова підстава видачі відповідачу земельної ділянки (рішення ради) не відпала, а тому підстав для визнання недійсним державного акту на момент його видачі не встановлено. Відповідно до ст.88 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат між сторонами не має. На основі викладеного та

Outcome: dismissed