Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив поновити його на роботі в ТОВ «КВВФ «САПСАН» на посаді директора та стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 243,60 грн., та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. В ході розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог та просив поновити його на роботі в ТОВ «КВВФ «САПСАН» на посаді директора та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 12916,36 грн., та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 30.11.2011 року його було призначено на посаду директора ТОВ «КВВФ «САПСАН». Відомості щодо призначення позивача директором вказаного товариства 02.11.2011 року були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. 25.03.2014 року позивачу, при ознайомлені з даними Автоматизованої системи «Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», через мережу Інтернет, випадково стало відомо про те, що 24.03.2014 року директором ТОВ «КВВФ «САПСАН» призначено іншу особу - [PERSON] Зазначив, що його звільнення було проведено з грубим порушенням трудового законодавства без дотримання його трудових гарантій, було поєднано з порушенням порядку скликання загальних зборів товариства та фальсифікацією протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН». Позивача не було повідомлено про скликання 24.03.2014 року загальних зборів учасників товариства, що є порушенням ст. 61 Закону України «Про господарські товариства» та статуту ТОВ «КВВФ «САПСАН». Також, на загальних зборах учасників товариства, які відбулися 24.03.2014 року, був відсутній кворум для прийняття рішення, оскільки учасник [PERSON], якому належить 50% частки у статутному капіталі відповідача був відсутній. Зазначив, що він у період з 23 по 25 березня 2014 року перебував у відрядженні за межами міста Києва у місті Луганськ, що виключало можливість його участі у зборах ТОВ «КВВФ «САПСАН». Підставою для звільнення [PERSON] стало грубе порушення трудових обов'язків керівника в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, які полягали у покладенні [PERSON] на ТОВ «КВВФ «САПСАН» неіснуючої заборгованості при укладанні договору від 26.03.2013 року, а також безоплатну передачу ним нерухомого майна, що належить товариству, сторонній особі за договором від 22.07.2013 року. Проте, аналіз змісту протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 24.03.2014 року щодо звільнення позивача з посади директора дає підстави дійти висновку, що в ньому взагалі конкретно не зазначено, яке одноразове порушення трудових обов'язків вчинив [PERSON], підстави для визнання його грубим, критерії грубості порушення, його наслідки, що стало підставою для звільнення позивача. При цьому, протокол загальних зборів не є достатнім документом для звільнення призначеного ним керівника, оскільки згідно ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В той же час, ТОВ «КВВФ «САПСАН» при звільненні [PERSON] не дотримався порядку і строків передбачених ст.ст. 148, 149 КЗпП України. Незважаючи на відсутність [PERSON] 24.03.2014 року на загальних зборах учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН», протокол від 24.03.2014 року містить відомості щодо присутності на зборах: [PERSON], розмір внеску становить 75 грн., що надає 20% голосів; [PERSON], розмір внеску 18,75 грн., що надає 5% голосів, [PERSON], розмір внеску 46,88 грн., що надає 12,5% голосів, [PERSON], розмір внеску 187,5 грн., що надає 50% голосів. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що його звільнення було незаконним, а тому просив поновити його на роботі в ТОВ «КВВФ «САПСАН» на посаді директора. У зв'язку з тим, що позивача було звільнено незаконно з відповідача на його користь, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12916,36 грн. Крім того, позивачу внаслідок незаконного звільнення було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що останній безпідставно був позбавлений права на роботу та на отримання заробітку. Такий стан речей тримає позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, внаслідок чого змінився уклад життя позивача, для відновлення якого потрібен значний час і докладання додаткових зусиль. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 20000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що дії позивача, які полягали у покладенні неіснуючої заборгованості на TOB «Комерційна виробничо-впроваджувальна фірма «Сапсан» та безоплатній передачі нерухомого майна належного товариству членам своєї родини, з перевищенням повноважень, є умисним перешкоджанням господарський діяльності товариства, спричиненням майнової шкоди, а отже, такі дії, в розумінні п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, є одноразовим порушенням трудових обов'язків керівника, у зв'язку з чим звільнення позивача відбулось з дотриманням норм чинного законодавства. Вважає, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, ТОВ «КВВФ «Сапсан» приймаючи рішення про звільнення позивача [PERSON] діяв в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] рішенням загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 30.11.2011 року на підставі наказу №02.11 від 01.12.2011 року був призначений на посаду директора ТОВ «КВВФ «САПСАН». Відомості щодо призначення позивача директором вказаного товариства 02.11.2011 року були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 24.03.2014 року [PERSON] було звільнено з посади директора зазначеного товариства та призначено на зазначену посаду [PERSON] Позивач вважає, що його звільнення відбулося незаконно, у зв'язку з чим просив поновити його на роботі в ТОВ «КВВФ «САПСАН» на посаді директора. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на те, що його не було повідомлено про скликання 24.03.2014 року загальних зборів учасників товариства, що є порушенням ст. 61 Закону України «Про господарські товариства» та статуту ТОВ «КВВФ «САПСАН». Також, на загальних зборах учасників товариства, які відбулися 24.03.2014 року, був відсутній кворум для прийняття рішення, оскільки учасник [PERSON], якому належить 50% частки у статутному капіталі відповідача був відсутній. Зазначив, що він у період з 23 по 25 березня 2014 року перебував у відрядженні за межами міста Києва у місті Луганськ, що виключало можливість його участі у зборах ТОВ «КВВФ «САПСАН». Підставою для звільнення [PERSON] стало грубе порушення трудових обов'язків керівника в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, які полягали у покладенні [PERSON] на ТОВ «КВВФ «САПСАН» неіснуючої заборгованості при укладанні договору від 26.03.2013 року, а також безоплатну передачу ним нерухомого майна, що належить товариству, сторонній особі за договором від 22.07.2013 року. Аналіз змісту протоколу загальних зборів учасників ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 24.03.2014 року щодо звільнення позивача з посади директора, на думку позивача, дає підстави дійти висновку, що в ньому взагалі конкретно не зазначено, яке одноразове порушення трудових обов'язків вчинив [PERSON], підстави для визнання його грубим, критерії грубості порушення, його наслідки, що стало підставою для звільнення позивача. При цьому, позивач вважає, що протокол загальних зборів не є достатнім документом для звільнення призначеного ним керівника, оскільки згідно ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Частиною 3 ст. 99 ЦК встановлено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. Рішенням Конституційного суду України від 12.01.2010 року №1-рп/2010, зокрема в п.3.2 визначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з ним. У зв'язку з цим «усунення» відповідно до частини третьої ст.99 ЦК України є дію уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Зі змісту статті 7 статуту ТОВ «КВВФ «Сапсан» вбачається, що органами управління товариства є: а) збори учасників; б) директор товариства (п.7.1 статті 7 статуту). Право прийняття рішень з усіх питань діяльності товариства належить вищому органу управління, яким є збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників (п.8.1 статті 8 статуту). П. 8.6 «в» статті 8 Статуту визначено, що до виключної компетенції зборів учасників товариства належить зокрема призначення та звільнення директора товариства. Отже, установчим документом товариства надано право зборам учасників товариства вирішувати питання щодо звільнення директора товариства. Відповідно до п. 9.1, п. 9.2 статті 9 статуту директор товариства є виконавчим органом, що здійснює поточне керівництво діяльністю товариства. При цьому, згідно до цього пункту статуту, директор вирішує всі питання діяльності товариства в порядку визначеному цим статутом, крім тих, що входять до виключної компетенції зборів учасників. Згідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених ст.40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділеннях та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.27 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише із зазначенням у цій нормі працівниками. Вирішуючи питання, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку шкоду ним завдано (могло бути завдано). Виходячи з вищезазначених положень, серед осіб, які можуть бути звільнені на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, закон визначає наступних осіб: керівники підприємств, установ, організацій, зокрема директор, генеральний директор, ректор, голова правління тощо. Керівника підприємства звільняє з роботи сам власник або орган, уповноважений управляти майном. Якщо власником є господарське товариство або інший подібній суб'єкт, питання про звільнення керівника повинно вирішуватися зборами учасників господарського товариства. Слід зазначити, що приймаючи рішення про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «КВВФ «САПСАН», відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством. Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.07.2013 року було задоволено позов [PERSON] до ТОВ «КВВФ «САПСАН» про стягнення боргу на його користь у розмірі 4683885 грн., та 3441 грн. судового збору. Приймаючи рішення, суд виходив з того, що 07.07.1994 року між ТОВ «КВВФ «САПСАН» та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від [PERSON] кошти в еквіваленті 500000 доларів США та не повернув новому кредитору (позивачу) суму боргу у визначений договором строк. 26.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу права вимоги, за умови якого [PERSON] передав [PERSON] право вимоги за вказаним договором позики. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16.07.2013 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вказаним рішенням було встановлено, що на ТОВ «КВВФ «САПСАН» було покладено неіснуючу заборгованість. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Посилання представника позивача на те, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 року скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року, у зв'язку з чим не може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті, суд вважає недоцільними, оскільки підставами для скасування вказаного рішення апеляційної інстанції було порушення норм процесуального та матеріального права, що не спростовує встановлених фактичних обставин справи. Крім того встановлено, що ТОВ «КВВФ «САПСАН» мало на праві власності об'єкти нерухомості, які були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та її обтяжень, індексний номер 1947273 від 25.04.2013 року, номер запису про право власності 792396, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 49974080000, про що видано витяг Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2013 року індексний номер витягу: 2933872. 22.07.2013 року між [PERSON] та ТОВ «КВВФ «САПСАН» в особі виконавчого директора позивача [PERSON] було укладено з нотаріальним посвідченням договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (за реєстром №1137) . Відповідно до п.1.1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, для позасудового врегулювання позикодавець передав, а позикодержатель набув у власність в рахунок погашення боргу боржника ([PERSON]) за договором безпроцентної позики та в рахунок виконаних зобов'язань іпотекодавцем за іпотечним договором таке нерухоме майно: торгівельний комплекс (нежитлові будівлі: літ. А - загальною площею 3420,00 кв.м; літ. Б - загальною площею 2850 кв.м; літ. В - загальною площею 900,00 кв.м; літ. Г - загальною площею 136,10 кв.м; літ. Д - загальною площею 12,80 кв.м; літ. Ж - загальною площею 12,90 кв.м; літ. З - загальною площею 230,00 кв.м;), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 22.07.2013 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на нерухоме майно: торгівельний комплекс (нежитлові будівлі: літ. А - загальною площею 3420,00 кв.м; літ. Б. - загальною площею 2850 кв.м; літ. В. - загальною площею 900,00 кв.м; літ. Г - загальною площею 136,10 кв.м; літ. Д. - загальною площею 12,80 кв.м; літ. Ж - загальною площею 12,90 кв.м; літ. З - загальною площею 230,00 кв.м;), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4204796 від 22.07.2013 року, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 4997 4080000). Таким чином, внаслідок таких дій між: іпотекодержателем - [PERSON] та [PERSON] (боржник), яка є матір'ю [PERSON]; іпотекодавцем - ТОВ «КВВФ «САПСАН» - в особі директора [PERSON], де сторонами є [PERSON] (дружина директора [PERSON]) та [PERSON] (матір'ю дружини директора [PERSON]); між іпотекодержателем [PERSON] (матір'ю) та [PERSON] (дочкою) (боржник) укладено договір безпроцентної позики від 09.07.2013 року за №1025. Отже, фактично [PERSON] розрахувався майном ТОВ «КВВФ «САПСАН» за борг фізичної особи - своєї дружини перед матір'ю дружини. Статутом повноваження директора ТОВ «КВВФ «САПСАН» [PERSON] обмежуються, з одного боку, вирішенням лише поточних питань діяльності товариства, та забороною укладання будь-яких договорів, пов'язаних з нерухомим майном, що належить на праві власності товариству. Враховуючи те, що іпотечний договір та договір безпроцентної позики були укладені в один день - 09.07.2013 року, а збори учасників товариства в цей день не скликались і не проводились, а тому не було і не могло бути затвердження іпотечного договору. Про свій намір укласти іпотечний договір директор учасників товариства [PERSON] не повідомляв, умов кредитного та іпотечного договору не доводив. Таким чином, укладаючи іпотечний договір від 09.07.2013 року та забезпечуючи виконання боргових (кредитних) зобов'язань третьої особи нерухомим майном товариства, директор ТОВ «КВВФ «САПСАН» [PERSON] перевищив надані йому повноваження і не мав обхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки вирішив питання про відчуження основних фондів, яке не відноситься до поточної діяльності товариства, а належить до компетенції зборів учасників. Перевищення повноважень вбачається і з того, що відповідно до п. 9.4 статті 9 статуту на директора покладено обов'язок забезпечення прибутковості фінансово-господарської діяльності товариства. Тобто, повноваження директора товариства [PERSON] ще й обмежені тими рішеннями, які, зокрема, не можуть створювати загрози відчуження чи втрати майна товариства, погіршення його кількісних та якісних характеристик, інших негативних наслідків, за настанням яких буде неможливим його використання в колишніх обсягах в господарській діяльності товариства. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єкта господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. За своєю правовою природою укладений [PERSON] договір іпотеки від 09.07.2013 року не лише не спрямований на забезпечення господарського використання майна та не обумовлений будь-якою доцільністю для господарської діяльності товариства (укладений на невигідних умовах), але й створює передумови безвідплатного відчуження основних фондів товариства, тобто є таким, що суперечить статутним цілям та предмету діяльності товариства, передбаченим статтею 5 статуту. Відповідно до пунктів 8.6 статті 8 статуту ТОВ «КВВФ «САПСАН» до виключної компетенції зборів учасників належить визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства. Цілями та предметом діяльності є одержання прибутку від торгово-посередницької діяльності через магазин, надання посередницьких та інших видів підприємницької діяльності та його подальшого розподілу між учасниками. (п.3.1, 3.2 статті 3 статуту). Відповідно до умов іпотечного договору сторони дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі. Крім того, іпотечний договір передбачав, що сторони дійшли згоди вирішити питання про те, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватись шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Тобто, укладаючи договір та самостійно визначаючи порядок і спосіб відчуження основних фондів товариства - на безоплатній основі в рахунок виконання зобов'язань третьої особи шляхом позасудового врегулювання, [PERSON], як директор товариства уклав правочин, який суперечить цілям та предмету діяльності товариства, вирішив питання, яке відноситься до виключної компетенції зборів учасників без цього органу управління. Як вбачається із преамбули вказаного договору від імені відповідача ТОВ «КВВФ «САПСАН» зазначений договір був підписаний директором [PERSON] що діє на підставі статуту. Проте, жодного документу, який би підтверджував рішення загальних зборів товариства на укладання цього договору відсутні. Крім того, для укладання цього договору необхідним було виключно рішення загальних зборів товариства, оскільки у ТОВ «КВВФ «САПСАН» не було жодних зобов'язань чи договірних стосунків ні з гр. [PERSON] ні з гр. [PERSON] з яких би випливав обов'язок ТОВ «КВВФ «САПСАН» передати власне майно в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань третьою особою. Цей договір ніяким чином не пов'язаний з господарською діяльністю, а тому директор не мав права приймати рішення про укладання договору не пов'язаного з поточною діяльністю товариства. Аналіз укладених [PERSON] від імені ТОВ «КВВФ «САПСАН» договорів дає обґрунтовано стверджувати про наявність домовленості представника однієї сторони з другою стороною під час укладання кредитного договору, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Встановлено, що за даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація про кримінальне провадження №12014100040002195 щодо директора ТОВ «КВВФ «САПСАН» [PERSON], який вчинив розтрату майна товариства зловживаючи своїм службовим становищем і СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві проводиться досудове розслідування. Таким чином, дії позивача, які полягали у покладенні неіснуючої заборгованості на ТОВ «КВВФ «САПСАН» та безоплатній передачі нерухомого майна членам своєї родини належного товариству, з перевищенням повноважень, є умисним перешкоджанням господарський діяльності товариства, спричинення майнової шкоди, а отже, такі дії, в розумінні п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, є одноразовим порушенням трудових обов'язків керівника. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт звільнення позивача з грубим порушенням законодавства про працю позивачем не доведено, достовірних доказів не надано, вимога ґрунтується лише на суб'єктивній думці позивача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ТОВ «КВВФ «САПСАН» приймаючи рішення про звільнення позивача [PERSON] діяв в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі, та в свою чергу стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Що стосується посилань позивача на те, що його не було повідомлено про скликання 24.03.2014 року загальних зборів учасників товариства, що є порушенням ст. 61 Закону України «Про господарські товариства» та статуту ТОВ «КВВФ «САПСАН», то суд не приймає їх до уваги з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що запрошення на загальні збори ТОВ «КВВФ «САПСАН» від 20.02.2014 року було направлено на адресу позивача [PERSON], що підтверджується описом №0103024165063 від 20.02.2014 року, фіскальним чеком №8797 від 20.02.2014 року та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 24.02.2014 року. Вказане запрошення позивач отримав 24.02.2014 року. З урахуванням викладеного, суд вважає вказані посилання позивача необґрунтованими, оскільки відповідач ТОВ «КВВФ «САПСАН» належним чином повідомив [PERSON] про час та місце проведення позачергових зборів учасників товариства, що також підтверджується матеріалами справи. Посилання представника позивача у судовому засіданні, яке відбулось 11.09.2014 року, на те, що відповідно до сервісу для пошуку відправлень (вантажів) Укрпошти, рекомендований лист із запрошенням на загальні збори [PERSON] зареєстрований не був, суд не приймає до уваги, оскільки інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації та станом на 11.09.2014 року строк зберігання вказаного реєстру кореспонденції закінчився. Також, суд не приймає до уваги посвідчення про відрядження позивача у період з 23 по 25 березня 2014 року, відповідно до якого [PERSON] перебував за межами міста Києва - у місті Луганськ, оскільки посвідчення скріплене печаткою, що не відповідає печатці ТОВ «КВВФ «САПСАН», макет якої було затверджено 24.03.2014 року. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Outcome: dismissed