Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив визнати незаконним та скасувати наказ № К-16 від 08.05.2019 року про його звільнення з посади юрисконсульта, поновити на вказаній посаді, стягнути оплату за вимушений прогул з 09.05.2019 року по день поновлення на роботі, стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Мотивував позов таким. Він працював на вказаній посаді. Заступник директора [PERSON] запропонував йому звільнитися з наступним працевлаштуванням в інше підприємство групи компаній «Смарт-Холдінг» так як звільняються всі працівники напрямку аудиту у зв`язку з закриттям проекту. Позивач написав заяву про звільнення за згодою сторін, відповідно до пункту 1 ст.36 КЗпП України. Фото заяви було направлено директору ТОВ «Центр професійного обліку» в мережі «VIBER» та передано працівнику товариства. 19.05.2019 року при зустрічі з директором ТОВ «Центр професійного обліку» [PERSON] мені було вручено копію наказу. Інших працівників звільнено не було. Позивача було звільнено шляхом омани. Свого волевиявлення на звільнення, на момент припинення трудового договору, написання заяви про звільнення, видачі наказу про звільнення у нього не було. На момент видачі наказу у відповідача не було заяви позивача про звільнення. Стаття 36 КЗПП України на момент звільнення не мала пункту першого. Середня заробітна плата становить 1246,38 грн. В наслідок звільнення він зазнав моральної шкоди так як був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї сім`ї. Судом було визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. В судове засідання позивач не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, жодних заяв та відзиву не подав. За вказаних умов суд вважає можливим розглянути справу в заочному порядку. За вказаних обставин суд вважає можливим розглянути справу, дослідивши докази, які надані позивачем. Суд, дослідивши докази приходить до такого. Позивач працював на посаді юрисконсульта ТОВ «Центр професійного обліку» . 08.05.2019 року позивач написав заяву про звільнення за згодою сторін, відповідно до пункту 1 ст.36 КЗпП України. Фото заяви було направлено директору ТОВ «Центр професійного обліку» в мережі « IBER» та передано працівнику товариства. Вказаний факт підтверджено посиланням позивача у позові на вказані факти. 08.05.2019 року позивача було звільнено за угодою сторін ( п.1 ст.36 КЗпП України. Вказане приводить суд до висновку про те, що на момент видачі наказу про звільнення директор ТОВ «Центр професійного обліку» мав заяву позивача про звільнення. Копію наказу позивачем отримано 19.05.2019 року. Вказані факти підтверджено копією наказу № К-16 від 08.05.2019 року . /а.с.3 / Викладене приводить суд до висновку про те, що звільнення позивача було здійснено за його волевиявленням та у відповідності до вимог законодавства про працю. Позивач не надав суду докази того, що він працював на ТОВ «Центр професійного обліку» за якимось проектом. Позивач не надав суду докази того, що він мав бесіду з зам директора ТОВ «Центр професійного обліку» [PERSON] стосовно звільнення у зв`язку з закриттям проекту. Позивач не надав суду докази того, що він мав звільнитись за умови подальшого працевлаштування підприємство групи компаній «Смарт-Холдінг». Позивач не надав суду докази того, що йому було повідомлено про звільнення всіх працівників відділу ТОВ «Центр професійного обліку». Частиною 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Як на підставу визнання наказу про звільнення позивач посилається на відсутність пункту першого статті 36 КЗпП України так як стаття складається з чотирьох частин. На час звільнення позивача КЗпП України діяв в редакції від 11.10.2018 року. Текст статті 36 КЗпП України викладений у такій редакції : «Стаття 36. Підстави припинення трудового договору. Підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення ….». Вказане свідчить про те, що в тексті частини 1 статті 36 КЗпП України на час звільнення позивача був пункт перший «за угодою сторін». Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства. Викладене приводить суд до висновку про те, що підстав для стягнення моральної шкоди не має. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не довів суду обставини на які він посилався. Викладене приводить суд до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Позивач звільнений від сплати судового збору. Судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed