Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в сумі 120000,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 72137,32 грн., 3 % річних в розмірі 8492,05 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу 120000,00 грн.. В зв'язку з тим, що строк повернення позики не встановлений розпискою, з метою повернення грошових коштів, позивач 07 лютого 2015 року направив на адресу відповідача вимогу про виконання зобов'язання. Однак даний лист відповідач не отримала. Зобов'язання відповідачем щодо повернення коштів не були виконані. В судове засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити його. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. 28 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав в борг відповідачу 120000,00 грн., підтвердженням чого є розписка [PERSON] про отримання вказаних грошових коштів. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В зв'язку з тим, що строк повернення позики не встановлений розпискою, з метою повернення грошових коштів, 07 лютого 2015 року направив на адресу відповідача вимогу про виконання зобов'язання. Однак даний лист відповідач не отримала. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, а відтак зобов'язаний повернути позивачу суму грошових коштів у розмірі 120000,00 грн. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягаю задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача, які ним були понесені. На підставі викладеного та

Outcome: approved