Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним заповіту. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 10 лютого 2014 року помер його дід [PERSON]. У встановлений законом 6-місячний строк з дня смерті діда він, як спадкоємець частки сина померлого - свого батька [PERSON], який помер 15 січня 2007 року, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 14 травня 2014 року на його адресу надійшов лист приватного нотаріуса, зі змісту якого йому стало відомо, що померлий [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, у тому числі житловий будинок, заповів сторонній людині - відповідачу у справі [PERSON] Однак у позивача є сумніви щодо психічного стану його діда на час складання заповіту, оскільки на той момент він дуже хворів, не завжди розумів свої вчинки, і позивач впевнений, що і не розумів того, що заповів майно сторонній людині. На підставі викладеного, посилаючись на ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили визнати недійсним заповіт, складений 09 грудня 2010 року [PERSON] на користь [PERSON], з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що на момент підписання заповіту [PERSON] повністю усвідомлював свої дії і міг ними керувати. У звязку з чим, просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, вважають, що заповіт був останнім волевиявленням [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином (а.с. 123), про причини своєї неявки суд не повідомила, у звязку із чим, причина неявки третьої особи визнана судом неповажною. При вищевикладених обставинах суд ухвалив проводити розгляд цієї справи за відсутністю третьої особи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10 лютого 2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 289229, виданим 21 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 7). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 09 грудня 2010 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1601, відповідно до якого він заповідає все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, [PERSON] (копія а.с. 40). Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, трьох земельних ділянок та грошових вкладів. У передбачений законом 6-місячний строк з дня смерті [PERSON] спадкоємець за заповітом померлого - відповідач у справі [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується його відповідною заявою у фотокопії спадкової справи, яка відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] (а.с. 34). Крім того, у цей же строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом на підставі права представлення звернувся і онук спадкодавця - позивач у справі [PERSON] (а.с. 35). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 1, 2 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та розяснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). Зазначені обставини, з якими закон повязує недійсність правочину, відсутні та навіть не наводяться в позові. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на момент складання заповіту [PERSON] мав 82 роки, дуже хворів, не завжди розумів свої вчинки, отже, його волевиявлення не було вільним. Позивач впевнений, що спадкодавець не усвідомлював того, що заповів майно сторонній людині. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Часиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину (заповіту) слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що при розгляді справ за позовом про визнання недійсним заповітів на підставі ч. 2 ст. 255, ст. 1257 ЦК України суд, відповідно до ст. 15 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 164 від 13 березня 2015 року, [PERSON], [INFO], на момент підписання заповіту 09 грудня 2010 року виявляв ознаки органічного ураження головного мозку обумовленого судинною патологією (церебральним атеросклерозом, артеріальною гіпертензією, ішемічним інсультом) без психічних розладів. Відповідно він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання заповіту 09 грудня 2010 року (а.с. 112-118). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, у порушення вказаних вимог, позивач не надав суду інших будь-яких допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, та на спростування висновку судово-психіатричної експертизи. Позивач не заявляв в суді інших підстав та обставин для визнання заповіту недійсним, не приводив інших доводів. Крім того, суд не вбачає дефекту форми правочину, оскільки заповіт складено у відповідності до вимог ст.ст. 1247, 1248 ЦК України у письмовій формі, посвідчений нотаріально, підписаний спадкодавцем. Виходячи з наведених обставин та відповідно до вище наведених норм права, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed