Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON], що втратили право на користування житловим будинком по [ADDRESS] Перемишлянського району Львівської області у зв'язку із відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що в даному будинку з вересня 2009 року зареєстрований її зять [PERSON], який покинув її доньку і не проживає з січня 2015 року в згаданому будинку. З грудня 1993 року в будинковолодінні по [ADDRESS] Перемишлянського району Львівської області зареєстрований її чоловік [PERSON], який протягом року не проживає в ньому. Відповідачі більше 6 місяців жодного разу не приїжджали по місцю своєї реєстрації, не приймають участі у догляді за будинком, не сплачують комунальних платежів, не зберігають в будинку особистих речей. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, давши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, крім цього зазначивши, що на момент розгляду зазначеної цивільної справи відповідач [PERSON] подав заяву про розлучення, що підтверджує небажання відповідача проживати разом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилається на те що він з 22 листопада 2008 року у шлюбних відносинах з [PERSON], яка є дочкою позивача, а отже з урахуванням положень ст.3 Сімейного Кодексу України являється членом сім'ї. Змоги постійно проживати за місцем реєстрації немає, у зв'язку із взаємовідносинами з дружиною і упередженим ставленням до нього позивачки. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦПК України - член сім'ї втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності у ньому понад один рік, оскільки позивачем не надано суду доказів, що він відсутній за місцем реєстрації понад рік, вважає позов необгрунтованим, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Вислухавши представника позивача і відповідачів, дослідивши інші матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2009 року, встановлено що [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] Перемишлянського району Львівської області. Згідно будинкової книги житлового будинку по [ADDRESS] Перемишлянського району Львівської області, встановлено що в даному будинку зареєстрований з вересня 2009 року [PERSON] та з грудня 1993 року зареєстрований [PERSON]. Як встановлено з показів свідків [PERSON] та [PERSON], вони є сусідами [PERSON], відповідач [PERSON] по місцю реєстрації в [ADDRESS] Перемишлянського району Львівської області не проживає, а коли приїжджає то влаштовує скандали і погрожує фізичною розправою [PERSON] та її дочці [PERSON] Згідно показів свідка [PERSON], вона є дружиною [PERSON], проте він її залишив, подав заяву про розлучення і проживає на даний час з коханкою, по місцю реєстрації приїжджає лише в п'яному вигляді і вчиняє скандали, погрожує фізичною розправою їй і її матері [PERSON] Як встановлено з долученої до матеріалів справи ухвали про відкриття провадження у справі, [PERSON] подав заяву про розірвання шлюбу із [PERSON]. В підтвердження того, що сумісне проживання з відповідачем [PERSON] не можливо, надано відповідь Перемишлянського РВ УМВС України у Львівській області, що заяву [PERSON] розглянуто і з її зятем [PERSON] проведено профілактичну бесіду. Судом під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] вчиняє скандали, тобто створює такі умови життя, що сумісне проживання з ним в одному будинку є неможливим. У зв'язку з такою поведінкою відповідача, позивач зверталася до Перемишлянського РВ ГУМВС України в Львівській області Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не є членом сім'ї [PERSON], оскільки тривалий час не проживає по місцю реєстрації, що підтверджується і поясненнями [PERSON], подав заяву про розлучення із дочкою позивача [PERSON] Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов від 16.02.2015 та 16.02.2015 року, встановлено що в житловому будинку по [ADDRESS] в с. Суходіл Перемишлянського району Львівської області, зареєстрований [PERSON], проте не проживає в даному господарстві, не сплачує комунальні платежі, не зберігає своїх речей. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Разом з тим, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання ,що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, останній підлягає виселенню із займаного житлового приміщення без надання іншого житла. На підставі викладеного та

Outcome: approved