Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, який неодноразово уточнював, та остаточно просив визнати незаконними дії Львівського міського коммунального підприємства «Львівтеплоенерго» (надалі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») щодо недонарахування та невиплати позивачу належної йому частини заробітної плати за період з 01.01.2010 до моменту звільнення 31.07.2015, стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача заборгованість з недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 01.01.2010 до 31.07.2015 в розмірі 361741 грн. та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 14.11.2008 по 31.07.2015 він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді начальника котлотурбінного цеху Теплоелектроцентралі-1, 31.07.2015р. звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Починаючи із січня 2010 року по дату звільнення, ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період заробітної плати. Так, при нарахуванні заробітної плати позивачу відповідач недотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 та 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2010-2011 роки; Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднання роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також, застосовується коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації), який, для позивача, становив у період 2010-2015рр. - 1,62 (як для працівників зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ) та відповідно 2,78 (коефіцієнт співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду основного виробництва згідно з колективним договором ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки та на 2012-2014 роки). Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної заробітної плати та мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати не в повному розмірі заробітної плати за спірний період. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь недонараховану заробітну плату за період з 01.01.2010 по 31.07.2015 із врахуванням індексу інфляції за порушення строків її виплати в сумі 361741 грн., а також 1000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої йому порушенням законодавства про оплату праці, внаслідок чого заробітна плата нараховувалась йому в неналежному розмірі та з порушенням законодавства. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечили, надали усні і письмові пояснення, в тому числі відзив на позов, згідно яких позивач не правильно трактує положення рішення Конституційного суду України від 15.10.2013р. у справі № 8-рп/2013 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Вказує на те, що у резолютивній частині даного рішення закріплено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. Відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності при зверненні до суду з заявою. Крім цього, відповідач зазначив, що у Додатку № 6 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014рр. чітко зазначено, що коефіцієнти співвідношень розмірів місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців до встановленої Галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду основного виробництва мають бути встановлені в колективному договорі. У колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» не передбачено формули розрахунку місячних посадових окладів працівників, а сам колективний договір був прийнятий трудовим колективом підприємства, затверджений у встановленому законодавством України порядку та не був оскаржений. Колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010рр. та 2012-2013рр. у розділі 5 «Оплата праці» вказано, що розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. Тобто, у питаннях щодо визначення оплати праці підприємство застосовує гарантії, визначені у галузевій (регіональній) угоді, а у галузевій (регіональній) угоді відсутні формула, на яку посилається позивач при здійсненні розрахунку місячного посадового окладу. Також, відповідач зазначає, що позивач у своїх розрахунках застосовує коефіцієнт співвідношення тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт 1,62, хоча не надав суду обґрунтованого доказу правомірності його застосування. Відповідач зазначив, що позивач не взяв до уваги ч. 3 ст. 97 КЗпП України, котра передбачає, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцями, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно Статуту ЛМКП «Львівтеплоенерго» створене з метою задоволення потреб населення та юридичних осіб в тепловій енергії, яка використовується для опалення приміщень, отримання гарячої води і промислових технологічних процесів. Основним напрямком діяльності підприємства є виробництво, транспортування і реалізація теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлового фонду і об`єктів соціально-культурного призначення, міст і селищ міського типу, об`єктів промислово-виробничого призначення, підприємницької діяльності та інші види діяльності згідно із статутом підприємства, а відтак розрахунок проведений позивачем відповідач вважає некоректним та, виходячи із змісту вимог, які ставляться - неправомірним. При цьому відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-2759цс від 20.01.2016 передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, а тому підстав для нарахування інфляційних втрат немає. Одночасно позивачем жоним чином не обгрунтовано та не доведено факту спричинення йому моральної шкоди та розміру його грошового відшкодування. Остаточно в поданому до суду розрахунку посадового окладу за професією начальник КТЦ ТЕЦ-1 ( [PERSON] ) як додатку до письмових пояснень від 15.01.2019 фактично частково визнали позов, зазначивши про існування заборгованості із недонарахованої заробітної плати перед позивачем за період 2010-2015 рр. на загальну суму 35803 грн., й розмір грошової компенсації втрати частини доходів, який відповідає вказаній заборгованості, в сумі 39555,94 грн. Представники третіх сторін у судове засідання не з`явилися, з врахуванням навних у справі доказів суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. При цьому представник Західного офісу Державної аудиторської служби України надав письмові пояснення на позов, в яких вказав, що проведеною ревізією відповідача встановлено, що формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) ЛМКП «Львівтеплоенерго» проведено на основі вказаної вище тарифної ставки робітника І розряду з врахуванням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт у заниженому розмірі. Враховуючи наведене вище, протягом 2014 року та січня-червня 2015 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» в порушення ст.ст. 96, 97 Кодексу законів про працю України, п. 2 тарифної частини Територіальної угоди на 2012- 2014, 2015-2017 роки при встановленні розміру мінімальної тарифної ставки робітника І розряду не враховано розміри мінімальних заробітних плат, передбачених ст. 8 Законів України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та як наслідок, розміри окладів керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників встановлено у заниженому розмірі. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 14.11.2008 по 31.07.2015 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді начальника котлотурбінного цеху Теплоелектроцентралі-1, 31.07.2015 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Згідно із ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими /регіональними/ угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок /окладів/ і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» визначено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об`єднанням роботодавців та профспілковими об`єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки. Додатком № 1 до Тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (групи кваліфікації). Для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації ТЕЦ, коефіцієнт становить - 1,62, а згідно додатку № 6 тарифної частини Регіональної угоди на 2010-2011рр. коефіцієнт співвідношень розмірів посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців до тарифної ставки робітника 1-ого розряду для начальників цехів по ремонту устаткування, дільниць становить - 2,78. Згідно п. 16.1 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010рр. встановлено, що мінімальна тарифна ставка (оклад) для працівників, які виконують просту некваліфіковану роботу встановлюються у розмірі не нижче розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, без врахування доплат і надбавок у разі відпрацювання повної місячної норми робочого часу та виконання виробничих завдань (норм праці), а п. 16.2 встановлено, розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною) угодою. В Додатку № 3 встановлено коефіцієнт співвідношень розмірів посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців до тарифної ставки робітника 1 розряду для начальників дільниць в розмірі - 2,78. Із матеріалів справи вбачається, що Додатком до Тарифної частини угоди визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна заробітна плата х 1,2 х коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт х коефіцієнт співвідношення по професії, посаді. Судом встановлено, що Тарифними частинами угод, зокрема, Регіональної угоди на 2010-2011 рр., Територіальної угоди на 2012-2014 рр. для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації ТЕЦ з 2010 р. було встановлено, що мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду складає 1,62, що також стверджується долученими до матеріалів справи копіями документів. Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій відповідей Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 17.03.2014р. № 02-1175/0 та від 02.06.2014р. №06-16/3740 проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти порушення вимоги п. 2.2. Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 рр., ст.ст. 96, 97 КЗпП України та ч. 3. ст. 6 Закону України «Про оплату праці» - тобто при розроблені тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому, ніж встановлено Галузевою угодою на 2010-2012рр., та порушено вимоги ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено проведення виплати заробітної плати не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, окрім цього, окрім цього встановлене заниження розмірів окладів керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників. Також судом встановлено, що Верховний Суд у двох справах в подібних правовідносинах за позовами працівників ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати, які були предметом розгляду суду касаційної інстанції, зокрема, у Постанові від 10.10.2018 у справі № 464/5389/16-ц та в Постанові від 15.11.2018 у справі № 463/6493/15-ц висловив правову позицію, згідно якої відповідач наказами по підприємству неправомірно зменшував встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати та проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою розміру мінімальної тарифної ставки для такого робітника. Відтак, вищевказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем вимог законодавства про оплату праці в період 2010-2015 років в частині визначення розміру тарифної ставки. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, внаслідок порушення відповідачем законодавства про оплату праці, позивачем недоотримана заробітна плата складає на загальну суму 167090 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення на його користь компенсації (індексації) втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). Ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2.), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Таким чином, позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, що такі суми не були нараховані відповідачем. У зв`язку з цим суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача щодо неможливості застосування ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин, й відсутності підстав для нарахування інфляційних втрат, оскільки зазначена норма не є підставою позову та не є підставою нарахування позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Із поданого позивачем розрахунку, який, на думку суду, складений у відповідності з вимогами зазначених вище нормативних актів, розмір недоотриманої позивачем заробітної плати включно із компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка є складовою належної позивачу заробітної плати, становить 361741 грн. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку щодо невиплаченої заробітної плати, а розрахунок, зроблений відповідачем, спростовується долученими до матеріалів справи копіями документів. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання незаконними дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» з недонарахування та невиплати позивачу належної йому частини заробітної плати за період з 01.01.2010 до моменту звільнення 31.07.2015 та стягненняз відповідача на його користь заборгованості з недонарахованої та невиплаченої частини заробітної плати в розмірі 361741 грн. підлягає задоволенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє, оскільки в позовній заяві та уточненнях до неї відсутні будь-які обгрунтовання та докази на підтвердження як факту спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини, так і розміру належного до виплати грошового відшкодування. Оскільки позовні вимоги в частині вимог про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір в цій частині вимог підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial