Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у вересні 2015 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Форкаджио» м. Біла Церква в якості електромонтера та запропоновано зарплату в розмірі 3000 грн. Наказом від 22.03.2016 року №9-К його було звільнено за власним бажанням. На день звільнення з роботи йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2015 року по березень 2016 року в сумі 7817,11 грн. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 13300,18 грн. Однак станом на день подачі позову з ним так і не було проведено розрахунку, у зв'язку з чим порушені права позивача і він звернувся з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву де просить справу розглядати без його участі, позов підтримав. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, заяв чи будь-яких інших клопотань до суду не надходило. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Статтею 24-1 КЗпП України передбачено, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Відповідно до положень п. 7 постанови №9 від 06.11.1992 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» - фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору тільки в тому випадку, якщо працівника допущено до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору працівник в процесі праці повинен виконувати певну міру праці в певну частину робочого часу - норми праці. За трудовим договором оплата праці регулюється законодавством про працю - КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», угодами, умовами трудового договору. При цьому законом встановлюється структура оплати труда, мінімальна заробітна плата норми її оплати при відхиленні від звичайних умов оплати, правила індексації, терміни виплати та компенсації у разі затримки її виплати. Судом встановлено, що 30.10.2015 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «Форкаджио» м. Біла Церква в якості електромонтера 3 розряду . 22.03.2016 року відповідно до наказу №9-К його було звільнено за власним бажанням. На день звільнення з роботи позивачу не було виплачено всю заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2015 року по березень 2016 року і тому залишок заборгованості складає 3817,11 грн. На день предявлення позову до суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 13300,18 грн. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 95 КЗпП України Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розмір належних сум - спір вирішується органом, який і визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Даних про те, що відповідач фактично розрахувався з позивачем в день звільнення і по день звернення позивача до суду, по справі не вбачається. Отже вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи наведене,

Outcome: approved