Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житлом: квартирою № 35 в будинку № 68 по вул. Володимира Великого у місті Дрогобичі Львівської області, та зняття [PERSON], [INFO], з реєстраційного обліку із внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру. В обгрунтування позову посилається на те, що перебував в шлюбних відносинах з [PERSON] з 04.08.2007 по 27.10.2009. 10.05.2012 у сторін народилася спільна дитина [PERSON]. Відповідач була зареєстрована за адресою: [INFO] з 24.05.2013, однак починаючи з 2014 року, відповідач за вищевказаною адресою не проживає, особистих речей відповідача у даному житлі немає. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2011, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON] Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, подав заперечення на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. У своєму запереченні відповідач, зазначила, що вона спільно з відповідачем до вселення у вищезазначену квартиру спільно провели у ній ремонт, повністю здійснили заміну каналізаційної і водяної системи у ванній кімнаті і на кухні. Поклали новий кахель. Спільно придбали меблі у вітальню, спальню на кухню. Придбали нову побутову техніку. 24.05.2013 після вселення у квартиру і народження спільного сина, сторони зареєструвались у зазначеній квартирі, якою користувались на однакових умовах. Вказує, що за період її проживання у квартирі за комунальні послуги сплачувала особисто. З 2016 року припинила сімейні стосунки з позивачем, на певний період змінила місце проживання. Частково забрала деякі свої речі і речі свого сина. Зазначає, що позивач з цим погодився і не заперечував, але про повне виселення її з сином з квартири домовленості не було. Відповідач не звертався до неї із вимогою про сплату комунальних послуг. Вказує, що на даний час не має можливості повернутися у дану квартиру, а акти про її відсутність з 2014 року, надані позивачем, є сфабрикованими. Представник третьої особи в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо задоволення позовних вимог покладається на думку суду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частково задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартиривід 15.04.2011, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно Будинкової книги у вищевказаній квартирі, зокрема, зареєстрована [PERSON]. Відповідно до Акту від 07.12.2015, складеного комісією в складі представників КП „Житлово-експлуатаційне обєднання: майстра [PERSON], паспортиста [PERSON], сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; акту від 26.09.2016, складеного комісією в складі представника КП „Житлово-експлуатаційне обєднання паспортиста [PERSON], сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], акту від 23.12.2016, складеного комісією в складі представника КП „Житлово-експлуатаційне обєднання паспортиста [PERSON], сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], акту від 24.03.2017, складеного комісією в складі представника КП „Житлово-експлуатаційне обєднання паспортиста [PERSON], сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], - [PERSON] не проживає у [INFO] з 2014 року. Суд не бере до уваги доводи відповідача, оскільки на їх підтвердження не надано жодного належного та допустимого доказу. У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як розяснив Верховний Суд України, право члена сімї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сімї останнього і перейшла проживати в інше місце. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у [INFO]. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В постанові від 01.03.2016 у справі № 21-5446а15 (825/1335/13-а) ВСУ залишив без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014, якою було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 та задоволено позов: визнано дії відповідача про зняття з реєстрації місця проживання позивачів протиправними; зобовязано управління ДМС вчинити необхідні дії щодо реєстрації обліку та поновити реєстрацію місця проживання позивачів за Адресою 1. Тобто спори про зобовязання реєстраційного органу зняти з реєстраційного обліку фізичну особу підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином провадження у справі в частині позову про зобовязання зняти з реєстраційного обліку[PERSON], [INFO], із внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру підлягає закриттю. Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи наведене,

Outcome: partial