Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням особистих немайнових прав. Позовні вимоги мотивував тим, що у тижневій газеті «Карпатська Україна. [PERSON]», засновником, видавцем і головним редактором якої є відповідач [PERSON], від 30 травня 2015 року № 21 (588) на 4 сторінці опубліковано статтю під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки». Автором цих статей зазначений відповідач [PERSON] 01 червня 2015 року даний випуск газети був розповсюджений особисто відповідачем на території міста Ужгород, Ужгородського району та на території Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, де\~ позивач\~ працює на теперішній час. Про зміст вказаної статті позивач дізнався з телефонних дзвінків його колег. Зокрема, у статті зазначається, що: «…у нашій країні дефіцит честі та гідності не тільки у Яцини…», «…нарікань та звинувачень на [PERSON] немало. Якби мав [PERSON] честь і гідність, то не було б тих його злочинних дій…», «…щоб компенсувати судовими рішеннями неотримані від мене хабарів…», «…хоче він отримати хоч якусь компенсацію за мої відмови давати йому хабар регулярно, що місячно, як це роблять інші завідувачі (його слова)…», «…просять від хворих для головного лікаря та медичних сестер…», «…обраний на один рік головою суду [PERSON] сфальсифікував судове рішення на користь [PERSON] по відновленню мене на роботі…», «…Яцина примушує своїх підлеглих, під тиском звільнення їх з роботи, підписувати різні видумки, щоб мене скомпрометувати…», «…у 2002 році не дав побудувати православний храм на території лікарні…», «…звертається до православних християн, з метою заборонити мені про нього писати…». Такі твердження суттєво принижують його ділову репутацію та завдають значної моральної шкоди. Поширення таких відомостей через ЗМІ дають вагомі підстави для сумніву у його порядності перед пацієнтами, колегами, знайомими та рідними. У звязку з наведеним, просить зобовязати відповідача спростувати, викладену у статті недостовірну інформацію та стягнути на свою користь 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації та приниженням ділової репутації і судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак доручив представляти свої інтереси [PERSON], який позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та просив їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак доручив представляти свої інтереси [PERSON], яка заперечувала проти задоволення позову з наступних причин. Так, зазначила, що ознайомившись зі змістом статті під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки», що опублікована в\~ № 21 (588) газети «Карпатська Україна. [PERSON]» від 30 травня 2015 року, вважає, що жодних підстав для предявлення даного позову у позивача не було, вважає твердження позивача про те, що він зазнав маральної шкоди, таким, що не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості, ні визначенням, закріпленим ст. 23 ЦК України. Зазначає, що є незрозумілим, чому позивач позиціонував відомості, зазначені у вищезазначеній статті як такі, що написані на його адресу, так як жодного твердження у статтях, які вказували б саме на його особу, за її словами нема. Дана стаття не містить жодних даних про вік особи [PERSON], місце проживання, а також жодних інших даних, за якими позивач ідентифікував себе і, сприйняв зміст статті на власний рахунок, а не на рахунок однофамільця. Окрім того, як вбачається з позовної заяви, [PERSON] сам зазначив, що випуск вищезазначеної газети «Карпатська Україна. [PERSON]» був розповсюджений на території міста Ужгород, Ужгородського району та на території Закарпатської обласної клінічної лікарні ім.. [PERSON], однак жодних доказів такого розповсюдження не надав. Також відповідач вважає матеріал статті оціночними судженнями, тобто висловлюваннями, які не містять фактичних даних, є критикою, оцінкою дій. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази та, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що у тижневій газеті «Карпатська Україна. [PERSON]», засновником, видавцем і головним редактором якої є відповідач [PERSON], від 30 травня 2015 року № 21 (588) на 4 сторінці опубліковано статтю під назвою «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки». Автором цих статей зазначений відповідач [PERSON] 01 червня 2015 року даний випуск газети був розповсюджений особисто відповідачем на території міста Ужгород, Ужгородського району та на території Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, де\~ позивач\~ працює на теперішній час. Про зміст вказаної статті позивач дізнався з телефонних дзвінків його колег. Зокрема, у статті зазначається, що: «…у нашій країні дефіцит честі та гідності не тільки у Яцини…», «…нарікань та звинувачень на [PERSON] немало. Якби мав [PERSON] честь і гідність, то не було б тих його злочинних дій…», «…щоб компенсувати судовими рішеннями неотримані від мене хабарів…», «…хоче він отримати хоч якусь компенсацію за мої відмови давати йому хабар регулярно, що місячно, як це роблять інші завідувачі (його слова)…», «…просять від хворих для головного лікаря та медичних сестер…», «…обраний на один рік головою суду [PERSON] сфальсифікував судове рішення на користь [PERSON] по відновленню мене на роботі…», «…Яцина примушує своїх підлеглих, під тиском звільнення їх з роботи, підписувати різні видумки, щоб мене скомпрометувати…», «…у 2002 році не дав побудувати православний храм на території лікарні…», «…звертається до православних християн, з метою заборонити мені про нього писати…». Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Також, згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Частиною 1 статті 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено право на вільне вираження своїх поглядів. Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За правилами статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зміст права на ділову репутацію полягає в можливості правомочної особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог частин третьої і четвертої статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з розясненнями, наданими у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування їх у пресі, передання по радіо, телебаченню, використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших телекомунікаційних засобів зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається\~\~інформація, яка не відповідає дійсності\~\~або\~\~викладена неправдиво,\~тобто містить відомості про події та явища,\~яких не існувало взагалі або\~\~які\~\~існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні\~\~або перекручені). Негативною слід\~ вважати\~ інформацію,\~ в\~ якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів\~ моралі, загальновизнаних\~ правил\~ співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Судом встановлено, що поширена інформація у спірній статті стосується саме позивача [PERSON], який є головним лікарем Закарпатської обласної клінічної лікарні ім. А. Новака, і мало місце доведення такої інформації до відома багатьох осіб. Проаналізувавши інформацію, наведену у спірній статті, а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд приходить до висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватися як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у статтях. Отже, із мовного наповнення наведених речень вбачається, що вони містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, і очевидно що змістовне спрямування зазначених фрагментів статті є негативним та подане саме у формі фактичних даних. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Відповідачем не було представлено жодного доказу в підтвердження достовірності поширеної щодо позивача інформації, на підставі чого суд вважає, що зазначена вище інформація про позивача, що викладена у спірній статті, не відповідає дійсності. З огляду на наведені норми права, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, а відповідачем не було надано належних та допустимих доказів правдивості такої інформації, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання поширеної щодо нього інформації, а саме в статті «Правда про мене і від мене. [PERSON] одна з причин корупції в правоохоронних органах і не тільки» що опублікована 30 травня 2015 року № 21 (588) в газеті «Карпатська Україна. [PERSON]» про те, що: «…у нашій країні дефіцит честі та гідності не тільки у Яцини…», «…нарікань та звинувачень на [PERSON] немало. Якби мав [PERSON] честь і гідність, то не було б тих його злочинних дій…», «…щоб компенсувати судовими рішеннями неотримані від мене хабарів…», «…хоче він отримати хоч якусь компенсацію за мої відмови давати йому хабар регулярно, що місячно, як це роблять інші завідувачі (його слова)…», «…просять від хворих для головного лікаря та медичних сестер…», «…обраний на один рік головою суду [PERSON] сфальсифікував судове рішення на користь [PERSON] по відновленню мене на роботі…», «…Яцина примушує своїх підлеглих, під тиском звільнення їх з роботи, підписувати різні видумки, щоб мене скомпрометувати…», «…у 2002 році не дав побудувати православний храм на території лікарні…», «…звертається до православних християн, з метою заборонити мені про нього писати…» недостовірною. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, суд констатує наступне. Частиною 1 ст.\~ 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до частин шостої і сьомої вказаної статті ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. З огляду на викладене, на думку суду, відповідача\~ [PERSON] слід зобовязати протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, тиражем в 800 примірників, на 4 сторінці, таким же шрифтом, як і вказана стаття, спростувати наведену у вищезгаданій статті недостовірну інформацію, шляхом опублікування відомостей про те, що інформація про [PERSON], яка опублікована у № 21 (588) газети «Карпатська Україна. [PERSON]» від 30.05.2015 р., є неправдивою і такою що не відповідає дійсності. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації та приниженням ділової репутації, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст.\~ 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї статті закону моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Як розяснено у п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4\~ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. При визначенні моральної шкоди суд зясовує чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, чи знаходяться дії відповідача в причинному звязку з наслідками, що настали. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У звязку із частковим задоволенням вимог про визнання недостовірною поширеної щодо позивача інформацію, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер, ступінь і тривалість моральних страждань та переживань позивача, негативні наслідки, які настали для нього в результаті дій відповідача, час який необхідний позивачу для відновлення попереднього стану, особу позивача, який є відомою в широких колах суспільства особою, кандидатом медичних наук, заслуженим лікарем України, неодноразово нагороджувався різного ступеня грамотами, а також характер публікації, тираж газет та сферу їх розповсюдження. Тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, встановлених обставин у справі, а також заявлений позивачем розмір грошового відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10000 грн. заподіяної моральної шкоди. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягнення на користь позивача 487.2 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 12 квітня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 15 квітня 2016 року.

Outcome: partial