Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із первісним позовом до відповідача обґрунтовуючи його таким. 02.06.2003 року помер [PERSON], який доводився позивачу батьком. За життя, 22.05.2003 року, [PERSON] на випадок своєї смерті вчинив заповітне розпорядження, відповідно до якого усе належне йому майно заповів позивачу, [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. [PERSON], будучи спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняв фактично, за нормами діючого тоді законодавства, шляхом догляду за будинком, робив його поточний ремонт, обробляв земельну ділянку біля будинку, сплачував всі необхідні платежі та податки за майно покійного. На час відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно проживала його дружина (мати позивача) [PERSON], яка за віком була непрацездатна, отож набула права на спадкування обовязкової частки у спадщині незалежно від змісту заповіту. 09.02.2012 року [PERSON] померла. На випадок своєї смерті [PERSON] 04.02.2009 року, вчинила заповіт, відповідно до якого заповіла земельну ділянку (пай) площею 2,7348 га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, своєму сину [PERSON], тобто відповідачеві у справі. Після її смерті спадщину прийняв [PERSON], інші спадкоємці відсутні, отож [PERSON] набув право на спадкування обовязкової частки, яку прийняв спадкодавець, проте не оформив її у відповідності до діючого законодавства. Таким чином, крім позивача, право на спадкування частки житлового будинку після смерті [PERSON] має відповідач [PERSON] 20.09.2016 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя позивача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований в с. Костянтинівка, Липовецького району, Вінницької області, по вулиці Лесі Українки, 16, після смерті батька [PERSON], який помер 02.06.2003 року. Вказаний нотаріальний акт мотивований тим, що на даний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. Ураховуючи зазначене, а також те, що спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, а таке право позивача оспорюється, позивач просить суд здійснити захист його порушених прав у спосіб шляхом визнання за ним права власності на майно, що увійшло до спадкової маси у вигляді цілого житлового будинку. В квітні 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно, підставність якого обґрунтував тим, що 09.02.2012 року померла його мати [PERSON], родинні відносини з якою було встановлено за рішенням суду. На випадок своєї смерті [PERSON] 04.02.2009 року, склала заповіт, відповідно до якого заповідала йому, [PERSON], земельну ділянку (пай) площею 2,7348 га., яка розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після її смерті єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину є лише він, [PERSON] До складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшло також право на обовязкову частку у спадщині, яке вона набула після смерті її чоловіка, а його батька, спадщину прийняла, однак не оформила. Зважаючи на те, що спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини та таке право не визнається, тому відповідач просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на відповідну часту у спадщині, а також ту частку, яка належала матері у праві спільної сумісної власності на таке нерухоме майно. Ухвалою суду від 27 квітня 2017 року зустрічний позову було обєднано із первісним для їх спільного розгляду, оскільки суд дійшов висновку про доцільність їх сумісного розгляду. В судове засідання позивач не зявилась, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги за первісним позовом підтримує у повному обсязі, а за зустрічним визнає, просить суд позов задовольнити, не заперечує в задоволенні зустрічного позову, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, в зустрічній позовній заяві зазначив, що позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує, просить суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Враховуючи те, що сторони, скористались своїм правом врегульованим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні, на підставі доказів наявних у справі, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку про таке. Судом встановлено, що 02.06.2003 року в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], про що засвідчує свідоцтво про смерть серія І-АМ №195750, а.с. 6. Після його смерті відкрилась спадщина. Прийнявши до уваги правові роз'яснення, що наведені у п.1 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд застосовує до даних правовідносин норми\~ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилась до 01.01.2004 року. За життя, 22.05.2003 року, [PERSON] на випадок своєї смерті вчинив заповітне розпорядження, відповідно до якого усе належне йому майно заповів позивачу, [PERSON]. Даний заповіт був посвідчений того ж дня секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області та зареєстрований в реєстрі за №14 (а.с. 40). З матеріалів Спадкової справи №145/2016 заведеної після смерті спадкодавця [PERSON] слідує, що [PERSON], будучи спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняв фактично, відповідно до діючого на час відкриття спадщини законодавства. Вказані обставини підтверджуються довідкою № 401 від 11.08.2016 року виданою виконкомом Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Заява надійшла до нотаріуса за місцем відкриття спадщини [PERSON] 06.09.2016 року. Також судом встановлено, що на день смерті [PERSON] із ним постійно проживала та була зареєстрована за адресою [INFO], його дружина [PERSON] (довідка сільської ради від 11.08.2016 року №393). Згідно інформації виконкому Костянтинівської сільської ради від 11.08.2016 року за №394, до кола спадкоємців також увійшов ще один син [PERSON] (а.с.43). Аналізуючи вказані обставини в розрізі матеріалів спадкової справи, судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли два спадкоємці: його син позивач у справі [PERSON] та його дружина [PERSON], будучи непрацездатною та набувши право на спадкування обовязкової частки у спадщині незалежно від змісту заповіту. До складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшов цілий житловий будинок «А», 1960 року побудови, з верандою «а», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м., господарські будівлі і споруди : сарай «Б», які розташовані в с. Костянтинівка, Липовецького району Вінницької області по вулиці Лесі Українки під номером 16. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 05.08.2016 року, вказаний житловий будинок збудований в 1960 році. Його користувачем був [PERSON]. Інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарських будівель і споруд складає 66909,00 грн. (а.с.16-20). Правовстановлюючі документи на будинок відсутні. Як слідує з довідки № 445 від 23.09.2016 року, виданої виконкомом Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, згідно записів по господарських книг з 1960 року до дня смерті власником житлового будинку в с. Костянтинівка, Липовецького району Вінницької області по вулиці Лесі Українки, 16, був [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до п. п. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Матеріали справи свідчать, що власником житлового будинку в с. Костянтинівка, Липовецького району Вінницької області по вулиці Лесі Українки під номером 16, був [PERSON]. Згідно рішення 11 сесії 6 скликання Костянтинівської сільської ради від 16.12.2011 року, було проведено впорядкування нумерації житлових будинків в с. Костянтинівка по вул.. Л. Українки, де у п.16 визначено, що житловому будинку за №17 присвоєно №16. Втім, як було встановлено судом, рік побудови вищевказаного житлового будинку 1960 року. Матеріали справи свідчать, що вказаний житловий будинок був збудований в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], отож є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Іншого судом із матеріалів справи не встановлено та сторонами спору визнавалось, отож доказуванню не підлягає, в силу ст.61 ЦПК України, отож подружжя є власниками вищевказаного житлового будинку у рівних частках, тобто по ? кожен. Як було встановлено, після смерті [PERSON] спадщину прийняв позивач за заповітом, а його дружина набула право на спадкування обовязкової частки, яка в силу діючого на час виникнення правовідносин (ст.535 ЦК УРСР) складала не менше 2/3 частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом. Також судом було встановлено, що до кола спадкоємців першої черги за законом увійшли три спадкоємці, а саме двоє синів, які є сторонами спору та дружина спадкодавця, яка мала вже ? частку в нерухомому майні, отож визначаючи частку, яку успадкували спадкоємці після смерті [PERSON] судом встановлено, що позивач набув права на спадкування 7/18 частки від житлового будинку, а дружина спадкодавця на 1/9 частку цього нерухомого майна, яке належало спадкодавцеві. 09.02.2012 року в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-АМ №211534. Як слідує із матеріалів Спадкової справи, яка була витребувана на запит суду після смерті спадкодавця [PERSON], за життя вона 04.02.2009 року склала заповіт, посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області за №115, яким заповідала земельну ділянку (пай) площею 2,7348 га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, своєму сину - [PERSON]. Після її смерті єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину є лише відповідач у справі [PERSON], який прийняв спадщину після смерті спадкодавця на протязі шестимісячного строку, подавши нотаріусу за місцем відкриття заяву відповідного змісту. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29.04.2013 року було встановлено юридичний факт, що померла 09.02.2012 року в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області [PERSON], при житті була матірю [PERSON], [INFO]. Встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами свідчать про те, що до [PERSON], як спадкоємця [PERSON], перейшло право на спадкування обовязкової частку у спадщині, яку вона набула після смерті [PERSON], проте залишилася не оформленою. Визначаючись із частками у житловому будинку, який увійшов до складу спадкової маси після смерті спадкодавців та спадкоємцями якого є сторони, суд дійшов висновку, що частка позивача в цьому нерухомому майні становить 7/18, яку він набув після смерті батька [PERSON], а частка відповідача, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] склала 11/18 частки житлового будинку (1/2+2/9=11/18). Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 20.09.2016 року позивачеві у справі [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований в с. Костянтинівка, Липовецького району Вінницької області по вулиці Лесі Українки, 16, після смерті батька [PERSON], який помер 02.06.2003 року. Такий нотаріальний акт мотивований тим, що на даний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. У п.23 постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що за наявності перешкод для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку на частку нерухомого майна, порушені права позивача за первісним позовом підлягають захисту судом у спосіб шляхом визнання за ним права власності на майно, тому позов в цій частині підлягає до часткового задоволення з урахуванням визначеної судом частки у спадщині, а не цілого житлового будинку як просить позивач у позові. Також суд дійшов висновку, що вимоги за зустрічним позовом підлягають до повного задоволення, оскільки знайшли своє підтвердження зібраним та перевіреними у справі належними та допустимими доказами, оскільки судом встановлено, що таке право відповідача оспорюється, а реалізація його в нотаріальному порядку неможлива, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, який є предметом спору, що є перешкодою в даному випадку для реалізації таких прав в нотаріальному порядку, однак дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян та такі документи визнаються державою. На підставі ст.ст. 524, 535, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.1261,1268, 1270 ЦК України,

Outcome: partial