Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: будинок №129 по 2-му Алчевському провулку в м.Камянське, Дніпропетровської області, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку в даному будинку. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що рішенням виконкому Дніпродзержинської міської ради від 18.05.1994 року їх родині у складі батька [PERSON], мати [PERSON], сина [PERSON], [INFO], доньки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] було надано житло у вигляді трикімнатної квартири за адресою: м.Дніпродзержинськ, проспект Дружби Народів, буд.73 «б», кв.103, квартиронаймачем якої є [PERSON]. [PERSON] помер в 2005 році. Батько [PERSON] зареєстрованим не був та не проживав там. Позивач та відповідач 07.05.2011 року зареєстрували шлюб, після якого відповідач був зареєстрований в квартирі за адресою: м.Дніпродзержинськ, пр-т Дружби Народів, буд.73 «б», кв.103. У них народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO], які також зареєстровані в цій квартирі. З липня 2016 року позивач та відповідач припинили подружні стосунки з ініціативи [PERSON], який заявив, що залишає сім'ю і полишає їх сімейне сумісне проживання. Він забрав всі свої речі і виїхав зі спірної квартири. [PERSON] не проживає в вищевказаній квартирі більше десяти місяців без поважних причин. Його місце проживання їй та членам її сімї не відоме. Відповідач за весь час не проживання без поважних причин не намагався повернутися до спірної квартири, його не цікавить утримання квартири, сплата комунальних послуг. Ні позивач, ні члені її сімї не перешкоджають відповідачу у проживанні в квартирі, тільки вони опікуються її санітарно-гігієнічним станом, сплачують комунальні послуги за людину, яка не проживає у квартирі і не цікавиться нею. Позивач в судове засідання зявилася, позов підтримала та просила його задовольнити, надала суду копію рішення суду про розірвання з відповідачем, яке набрало законну силу 19 червня 2017 року, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст.74 ЦПК України та ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Третя особа [PERSON] в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не зявилися, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності та винести рішення на розсуд суду. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158, 169, 224 ЦПК України. За результатами повного зясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ордера на житлове приміщення №360, виданого на підставі рішення виконавчого комітету від 08 травня 1994 року №160, житлове приміщення за адресою: м.Дніпродзержинськ, пр-т Дружби народів, буд.73 б, кв.103 видано гр. [PERSON] з сімєю з 5 осіб: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (син) (а.с.12). Позивач [PERSON], [INFO] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], [INFO], після чого змінила своє дошлюбне прізвище «Гроховська» на «Білоус», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 07 травня 2011 року (а.с.9). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 травня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 19 червня 2017 року (а.с.35) Згідно копії свідоцтва про смерть виданого 11 серпня 2005 року, [PERSON] помер у віці 27 років (а.с.11). Відповідач у справі [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з липня 2016 року. Дана обставина підтверджується письмовими доказами, а саме: актом про не проживання б/н від 15 травня 2017 року, складеним техніками КП КМР «УКОЖФ» (а.с.34). Обставина реєстрації відповідача у справі [PERSON], [INFO], у зазначеній квартирі підтверджується довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» б/н від 10 березня 2017 року (а.с.17). Відповідач [PERSON] не звертався до Комунального підприємства Камяської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» та Дніпровського ВП Кам'янського відділу ГУНП МВС України в Дніпропетровській області про вчинення йому перешкод у користуванні квартирою за адресою: м.Кам'янське, пр.-т Дружби Народів, буд.73 б, кв.103, що підтверджується наданою інформацією за вих.№520/4 від 22 березня 2017 року (а.с.15) та інформацією за вих.№46.2/12-2743 від 16 березня 2017 року (а.с.16). При вирішенні питання щодо позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] понад 1 (один) рік. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України,\~ст.316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до абз.1, 2\~ст.156 ЖК Української РСР\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України\~слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сімї, а положення\~статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач посилається на норми ст.ст.71, 72 ЖК України, хоча в позові та доданих до нього документах вбачається, що на момент подання позовної заяви відповідач [PERSON] був чоловіком позивача та зареєстрований в квартирі, як зять квартиронаймача [PERSON], фактично з 19 червня 2017 року він припинив з позивачем сімейні відносини та з липня 2016 року як член сімї власника не проживав в квартирі без поважних причин понад один рік. З огляду на це, суд не може застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами ст.ст.71, 72 ЖК України. За встановленими судом фактичними обставинами, спір підлягає вирішенню на підстав статей 405 ЦК України, статей\~150,\~156 ЖК України, оскільки саме вони регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням усунення перешкод в користуванні підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат суд керується ст.88 ЦПК України. Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 гривень на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved