Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на майно за набувальною давністю, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на 1/6 частку будинковолодіння [ADDRESS] яка належала [PERSON] та та 1/18 частку зазначеного будинковолодіння, яка належала [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] та [PERSON] рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.08.2011 року були визнані померлими, він є також співвласником вказаного будинковолодіння разом із третіми особами, однак протягом тривалого періоду часу відкрито користувався та утримував частки померлих у вказаному будинковолодінню. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Треті особи та їх представники заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що будинок, який знаходився під літерою «Б» будинковолодіння [ADDRESS] в 1976 року було знесено, в цьому будинку й були ті частки, які залишилася після померлих, тому визнавати право власності на майно, якого фактично немає є хибним. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, пояснення третіх осіб та їх представників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивачу на праві власності в порядку спадкування за заповітом належить 5/36 частки та законом ? частки будинковолодіння [ADDRESS]. Третім особам належить по 5/108 частки вказаного вище будинковолодіння. Інші частки, в розмірі 1/18 частки належала [PERSON] та 1/6 частки [PERSON], які рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.08.2011 року були визнані померлими. Позивач посилається на те, що протягом тривалого періоду часу відкрито користувався та утримував частки померлих у вказаному будинковолодінню, тому є всі підстави для визнання за ним право власності на частки померлих за набувальною давністю. В судовому засіданні встановлено, та визнається сторонами та обставина, що будинковолодіння [ADDRESS] складалося із будинку під літ. «Б» та будинку під літ. «А». У 1976 році будинок під літ. «Б» було знесено та не було у встановленому порядку зазначено факт позбавлення права власності, не приведено дані по будинковолодінню у відповідності до фактичних обставин, тому за померлими рахується право власності на майно у відповідних частках, що порушує право спільної часткової власності інших співвласників. Крім того позивач посилається на те, що оскільки померлі фактично були співвласниками будинку під літ. «Б» який було знесено, а його власники отримали в порядку компенсації квартири і претензій з приводу належних колись часток не мали, вони втратили право власності на частки в спірному будинковолодінню, яке складається із будинку під літ. «А». Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Треті особи в судовому засіданні, як на одну із підстав для відмови в задоволенні позовних вимог вказували на те, що вони також, разом із позивачем користуються частками в майні померлих осіб, їхні часки в натурі виділені не були і позивач хибно посилається на ту обставину, що саме він тривалий час відкрито користується майном померлих. Вказували, що оскільки було встановлено та обставина, що фактично частки померлих знаходилися в будинку під літ. «Б», який в 1976 році був знищений, то визнавати право власності на будівлю, яку було знесено, не є можливим та буде порушувати права третіх осіб. Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності припиняється у разі: знищення майна. Як було зазначено вище, позивач сам стверджує в своїй позовній заяві, що фактично померлі особи мали частку в будинку під літ. «Б», який було знищено. Дана обставина визнається сторонами та не потребує додаткового доказування. Таким чином, враховуючи ту обставину, що частка померлих в спільному майні виділена не була, доказів того, що саме позивач вільно володів та користувався майном, на яке він просить визнати право власності позивачем надано суду не було, встановлення судом факту належності померлим [PERSON] та [PERSON] знесеного будинку під літ. «Б», то підстав для задоволення позовних вимог у суду немає. Докази, які наявні в матеріалах справи висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed