Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.06.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником вимог якого за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 є позивач, та третьою особою [PERSON] був укладений договір, за яким останній отримав кредит в розмірі 158 200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на з кінцевим терміном повернення 18.06.2015. Банк зобов'язання перед [PERSON] виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим станом на 07.07.2015 має заборгованість 8 546 943,41 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 3 077 475,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту 3 743 608,32 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1 613 811,38 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 58 841,18 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по процентам - 53 207,17 грн. Також позивач зазначив, що у якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань 18.06.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником вимог якого за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 є позивач, та відповідачем було укладено договір іпотеки № 14961/6901, за яким в іпотеку передано належні відповідачу нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На переконання позивача, оскільки кредитні кошти не повернуті, він набув право на звернення стягнення на іпотечне майно. Тому позивач просив суд: в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 8 546 943,41 грн., з яких тіло кредиту - 3 077 475,36 грн., відсотки - 3 743 608,32 грн., пеня - 1 613 811,38 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 58 841,18 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по процентам - 53 207,17 грн. за Договором про надання споживчого кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки № 14961/6901 від 18.06.2008 з [PERSON] нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання права власності на це майно за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При розгляді справи представник позивача позовні підтримав та просив вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник [PERSON] подала до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. До клопотання додала рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2016 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17.10.2016, відповідно до яких було визнано недійсним договір іпотеки № 14961/6901 від 18.06.2008, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого за цим правочином є ПАТ «Дельта Банк», та застосовано наслідки недійсності вказаного договору іпотеки. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 18.06.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк» і третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір №11361510002, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 158 200,00 доларів США з розрахунку 15,00 % річних строком до 18.06.2015. Відповідно до п. 2.1 згаданого кредитного договору в забезпечення виконання зобов'язань за цим правочином між банком і відповідачем [PERSON] 18.06.2008 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою Зінаїдою Іванівною за реєстровим № 3400, згідно з яким відповідач передала в іпотеку належне їй майно: нежитлову будівлю, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,02 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Умови договору іпотеки містять застереження про права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та отримання права іпотекодержателем продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору-купівлі-продажу від імені іпотекодавця, в порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 2949, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вище згаданими кредитним договором та договором іпотеки. Також відповідно до наданої позивачем довідки позичальник [PERSON] не виконував обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на нього умовами кредитного договору, та станом на 07.07.2015 у нього утворилась заборгованість 8 546 943,41 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 3 077 475,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту 3 743 608,32 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1 613 811,38 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 58 841,18 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по процентам - 53 207,17 грн. 09.07.2015 на адресу відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] було направлено позивачем листи-вимоги про дострокове повернення боргу [PERSON] за кредитним договором №11361510002 від 18.06.2008. Наведені обставини підтверджуються наявними у справі копіями вище згаданих договорів, довідки про розрахунок заборгованості, а також листів-вимог та реєстру поштової кореспонденції. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ПАТ КБ «Дельта банк» вказав, що позичальник [PERSON] не виконав передбачених кредитним договором обов'язків по поверненню отриманого кредиту, кошти не повернув, має заборгованість, чим, у свою чергу, порушує права банку як кредитора, які підлягають до захисту через процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб, а саме: шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22.03.2017 у цивільній справі № 6-2967цс16 і який згідно з ч. 2 ст. 214 та ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинен бути обовязково врахований судом під час ухвалення рішення: «Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосували норми статті 39 Закону України «Про іпотеку».». Поруч із цим, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у ч.2 ст.16 ЦК України, в якій крім іншого зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, за змістом даних норм власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором. Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку». Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За правилами ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, так позасудове врегулювання, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками. Аналогічні положення щодо можливості судового і позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки містить іпотечний договір, укладений між сторонами, розділ 5 якого містить застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом передачі права власності іпотекодержателю та шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». При розгляді справи позивачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження дотриманням банком процедури передачі йому предмета іпотеки, визначеної ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки, а також неможливості її проведення у позасудовому порядку. Також суду не надано підтвердження вартості предмета іпотеки на момент розгляду справи, що позбавляє суд визначити співмірність заявлених позивачем вимог сумі заборгованості [PERSON], оскільки ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, судом встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого на разі є ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит, попри умови даного договору кошти не повернув, в результаті чого має заборгованість, що відповідно до приписів ст. 33 Закону України «Про іпотеку» дає банку право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу. Однак, вимоги банку задоволенню не підлягають, оскільки як вище вказувалося, відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки обраний банком спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем прав власності на предмет іпотеки відноситься до позасудових, а також що позивачем не надано суду доказів дійсної вартості предмету іпотеки. Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.10.2016, було визнано недійсним договір іпотеки № 14961/6901 від 18.06.2008, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого за цим правочином є ПАТ «Дельта Банк», та застосовано наслідки недійсності вказаного договору іпотеки. З огляду на ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вказане свідчить про те, що на даний час договір іпотеки № 14961/6901 від 18.06.2008, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого за цим правочином є ПАТ «Дельта Банк», не створює юридичних наслідків, і відповідно до нього не можливо звернути стягнення на спірне майно на користь позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» слід відмовити. Враховуючи викладене, а також правовий висновок Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22.03.2017 у цивільній справі № 6-2967цс16, та

Outcome: dismissed