Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просив стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 2500 доларів США. Позов мотивує тим, що 03.01.2016 він надав в короткострокову позику [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 дол. СІ1ІА, а відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 28.02.2016. Однак до теперішнього часу відповідач борг не повернув, на його прохання та телефоні дзвінки не реагує. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики відповідачем була надана розписка, з якої випливає, що відповідач взяв у нього в борг саме 2500 дол. CШA, які зобов`язався повернути до 28.02.2016. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчу передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідач ухилився від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на вищезазначені положення закону позов підлягає задоволенню. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечив з тих підстав, що відповідач [PERSON] не пригадує, чи знайомий з [PERSON] . Однак гроші в нього він ніколи не позичав, а вищевказану суму 2500 доларів США в 2016 році дійсно позичив, однак у свого двоюрідного брата [PERSON] , який проживає у м. Львові. Йому не зрозуміло, звідки у [PERSON] оригінал розписки, копія якої представлена в справі. Крім того, зазначив, що як юрист за освітою відповідач вірно би оформив розписку, яку написав чужій людині, зокрема, поставивши на ній дату складення документу, ідентифікаційні дані позикодавця, додавши засвідчену копію паспорту, як того вимагає законодавство України. А документ, копія якого представлена у справі, написаний формально для родича. При цьому [PERSON] до нього ніколи телефоном або іншими доступними засобами зв`язку з вимогою про повернення боргу в сумі 2500 доларів США не звертався. З огляду на зазначене, а також з врахуванням даних розписки, долученої до справи, позивачем [PERSON] не подано суду переконливих доказів, що саме [PERSON] він позичав гроші в сумі 2500 доларів США, і саме позивач [PERSON] є позикодавцем (кредитором) стосовно відповідача. Також позивачем [PERSON] не представлено суду жодного доказу досудового звернення до відповідача з приводу повернення боргу, зокрема, письмових заяв, претензій, скерованих [PERSON] , а також скрін-шотів (фотофіксації) екрану телефону щодо здійснених ним дзвінків відповідачу чи скерованих йому смс-повідомлень. А тому, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, безпідставними і не підлягають задоволенню в повному об`ємі. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з аналогічних викладеним у відзиві на позов підстав. В судовому засіданні 13.02.2020 представник відповідача з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, додатково заперечив проти позову з тих підстав, що позивач та свідки, допитані за його клопотанням, у судовому засіданні вказали, що позивач [PERSON] передавав [PERSON] грошові кошти для вирішення питання його працевлаштування на роботу, а тому суд має виявити справжню правову природу можливих відносин позивача і відповідача, незважаючи на найменування документа, й на цій підставі відмовити у задоволенні позову, оскільки дійсні правовідносини сторін не мають ознак договірних відносин позики. Позовна заява надійшла до суду 26.02.2019. Ухвалою суду від 04.04.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача відзив на позов подано 08.05.2019. Всі наявні у справі докази були надані сторонами, а свідки допитані у справі за клопотанням сторін. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 доларів США та зобов`язався їх повернути 28.02.2016. Позивач зазначив, що розписка складена 04.01.2016, що відповідачем не спростовано (факт написання розписки). Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у відповідній розписці, підписаній [PERSON] , оригінал якої був наданий позивачем для огляду в суді. При цьому відповідачем не заперечувався факт написання цієї розписки, однак він заперечував особу позикодавця у розписці, вказуючи, що таким є його двоюрідний брат [PERSON] Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд доходить до висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання. При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. До відповідного правового висновку, зокрема, прийшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 613/919/16-ц. Доводи представника відповідача з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, про необхідність з`ясування справжньої правової природи можливих відносин сторін, а також доводи про необхідність врахування показань позивача та свідків, допитаних за його клопотанням, що останній передавав відповідачу грошові кошти для вирішення питання його працевлаштування на роботу, чи показань відповідача та свідків, допитаних за його клопотанням, що останній надавав відповідну розписку не позивачу, а своєму брату [PERSON] , суд вважає безпідставними, оскільки відповідні обставини належними та достатніми доказами не доведені. Зокрема, взаємовиключні за своїм змістом показання сторін та свідків, допитаних за їх клопотанням, не дають суду підстав вважати доведеною жодну з наведених вище фактичних обставин передачі грошових коштів за борговою розпискою. Одночасно у тексті розписки прямо зазначено, що вона є договором позики, й грошові кошти є позиченими [PERSON] . Судом враховується положення абзацу 2 частини першої статті 218 ЦК України, яким визначено, що заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вказане свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини відповідачем не надано. При цьому будь-які інші правовідносин сторін не спростовують факту укладення договору позики та реальність цього договорів, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яку відповідач у судовому порядку не спростував, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Доводи представника відповідача, наведені у судовому засіданні та в заявах по суті спору, з цих же підстав суд вважає спростованими. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати, що складаються зі судового збору в розмірі 768,40 грн. Натомість підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. суд не вбачає, оскільки на їх підтвердження позивачем не надано суду договору про надання професійної правничої допомоги, квитанцій про оплату відповідних послуг, розрахунку, акту виконаних робіт та прийому-передачі послуг по договору про надання професійної правничої допомоги.

Outcome: approved