Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

позивач звернувся з позовом в суд до відповідачів, третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0403/1207/71-026 в розмірі 2\~807\~533,66 грн., виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Позов мотивує тим, що 13.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1304/0308/71-002, відповідно до умов якого банк надав останній кошти в сумі 145\~000 доларів США. Відповідач [PERSON] належним чином свої обовязки за договором не виконувала, внаслідок чого допустила утворення заборгованості в розмірі 2\~807\~533,66 грн. В той же час, виконання кредитних зобовязань за умовами кредитного договору було забезпечено договором іпотеки від 13.03.2008 року, укладеним між банком та відповідачем [PERSON], шляхом передачі в іпотеку квартири [ADDRESS]. Оскільки відповідачем [PERSON] належним чином не виконано кредитні зобовязання, вважає, що є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В останнє судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного рішення не заперечив. Позов підтримує із зазначених в позові мотивів. З врахуванням наведеного суд вважає за можливе здійснити розгляд без участі представника позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання за викликами неодноразово не зявлялись, про дату, час та місце судового засідання 20.09.2016 року та 25.10.2016 року були повідомлені належним чином, проте про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подали. З врахуванням наведеного, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних. Представник третьої особи в останньому судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що і органу опіки та піклування відсутні дані про наявність іншого житла чи про можливість забезпечення таким неповнолітніх дітей боржника. Вважає, що виселення відповідачів не відповідає інтересам дітей та порушує їх права. Заслухавши пояснення представника третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13.03.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1304/0308/71-002, згідно якого [PERSON] було надано грошові кошти в розмірі 145\~000 доларів США строком до 12.03.2038 року включно із сплатою 11,9 % річних. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.46-64), ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за кредитним договором ТзОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», яке в свою чергу відступило право вимоги ТзОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ», зокрема і за договором іпотеки. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ч.2. ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні банк свої зобовязання за умовами кредитного договору виконав, надавши позичальнику кредит. В той же час [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконувала не належним чином, кредит та відсотки за користування кредитом не погашала у розмірі та строки передбачені умовами кредитного договору, у звязку із чим утворилася заборгованість. Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с.33 том 1), розмір заборгованості [PERSON] за договором №1304/0308/71-002 становить 2\~807\~533,66 грн., та складається із заборгованість за кредитом 1\~136\~434,27 грн., заборгованість по відсотках 697\~679,32 грн., пені 973\~420,07 грн. В забезпечення виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за умовами кредитного договору №1304/0308/71-002, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки від 30.03.2008 року (а.с.17-19), відповідно до умов якого відповідач передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], вартістю 808\~724,37 грн. та зобовязалася відповідати цим майном перед банком, у випадку порушення взятих на себе зобовязань за умовами кредитного договору. Ст.3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.12 Закон України «Про іпотеку»). Так, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. З наведених міжнародних правових принципів судочинства, що імплантовані в національне законодавство, убачається, що одним із проявів справедливого судового розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки саме є перевірка судом співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна з метою недопущення порушення прав жодної із сторін судового розгляду. Положеннями ч.1 ст.39 закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як встановлено судом, заявлений позивачем розмір кредитної заборгованості, для забезпечення погашення якої він просить звернути стягнення на предмет іпотеки встановлений в сумі 2\~807\~533,66 грн. Позивач в позовній заяві просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. При укладені договору іпотеки в 2008 році сторонами було погоджено вартість квартири [ADDRESS] в сумі 808\~724,37 грн. Жодних інших даних про реальну вартість предмету іпотеки з врахуванням економічних змін суду не представлено, оцінки майна здійснено не було. Суд не погоджується із посиланнями позивача на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, оскільки таке суперечить вимогам стст.39 та 43 закону «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм стст.38, 39 закону «Про іпотеку» суд приходять до висновку, що у розумінні норми ст.39 закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Аналогічну правову позицію було визначено Верховним Судом України у рішенні від 27.05.2015 року у справі за № 6-61цс15. Заявляючи свої вимоги позивач не визначив початкову ціну предмету іпотеки у грошовому виразі, а тому виходячи із принципу справедливості, з метою недопущення понесення відповідачем майнових втрат, що не відповідають взятим на себе зобовязанням за умовами іпотечного договору, суд вважає, що підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у запропонований позивачем спосіб немає. У звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити. При цьому, суд вважає, що така відмова в позові не змінює обсягу прав позивача як кредитора, оскільки позивач може задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості з боржника. Крім цього, позивач вправі розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку», який не буде порушувати майнові права іпотекодавця. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку, що судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed