Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги було уточнено. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що 09.01.1998 року [PERSON] склала його користь заповіт на належний їй житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться у м. Кривому Розі по вул. Нахімова 55, на земельній ділянці площею 736кв.м. 30.05.2002 року [PERSON] померла. У вказаному житловому будинку він проживав з дитинства. В будинку знаходяться його особисті речі, з дідом та бабою вони проживали однією сімєю з 3 грудня 1991 року він зареєстрований у домоволодінні. Після смерті баби [PERSON] він фактично прийняв спадщину, так як жив у будинку, робив ремонт, сплачував комунальні послуги і не відмовлявся від спадщини. У лютому 2014 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала звернутись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, так як я в спадковому будинку не зареєстрований. Рішенням суду встановлено факт прийняття спадщини та факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Тому звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на домоволодіння № 55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі. Представник позивача до судового засідання не зявилася, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не зявилася, однак надала заяву про розгул справи за її відсутності, в якій зазначила, що не заперечує проти визнання права владності на спірне домоволодіння. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції. Згідно пп.10 п.1 Розділу VIІ Перехідних Положень КАС України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відтак, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належало на праві власності домоволодіння № 55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину від 28.02.21992 року зареєстрованого в реєстрі за № 1-1130, Державним нотаріусом Третьої Криворізької нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 5). Виходячи зі змісту\~ст. 5 ЦК України\~до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Зважаючи на те, що смерть спадкодавця настала у 2002 році, суд вважає за необхідне керуватись матеріальними нормами\~ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин. Відповідно до ч. 1\~ст. 524 ЦК України УРСР ( в редакції 1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. \~ \~ \~ \~ Статтею\~534\~ ЦК України 1963 року було передбачено кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За життя, [PERSON] 09.01.1998 року склала заповіт на належне їй домоволодіння № 55 по вул. Нахімова у м. Кривому Розі, на користь [PERSON], що підтверджено заповітом зареєстрованого в реєстрі за № 1-38 Державним нотаріусом Третьої Криворізької нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 10). 30.05.2002 року [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданого відділом РАГС Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетвської області 31.05.2002 року (а.с. 9). Після смерті [PERSON], [PERSON] звернувся до нотаріальної контори, з метою оформлення спадщини однак отримав лист розяснення від 25.02.2014 року № 222/01-16 Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, що оскільки спадщина не була прийнята в шестимісячний строк рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання (а.с. 6). Відповідно до вимог\~ст. 549 ЦК УРСР України ( в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11.04.2016 року встановлено факт проживання [PERSON] разом із спадкодавцем, - [PERSON], котра померла 30 травня 2002 року на час відкриття спадщини за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Нахімова, буд. №55. А також, встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті спадкодавця, - [PERSON], котра померла 30 травня 2002 року, в порядку спадкування за заповітом (а.с. 37-39). Згідно ст.1291 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання. Згідно ч.1 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Згідно із Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 23\~постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відтак, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що право позивача [PERSON] на спадкове майно не визнається, позивачу не видано свідоцтво про право на спадщину на майно в нотаріальному порядку, що свідчить про наявність порушеного права, суд, з метою захисту порушених та невизнаних прав позивача, приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та визнанні права власності на домоволодіння в порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved