Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] на свою користь 47364,92 грн., в рахунок відшкодування шкоди завданої ДТП та витрати на поновлення порушеного права. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2016 року на вул. Народного Ополчення, 7 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес Бенц», д.н. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля [NUMBER], який належить позивачу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивача було завдано механічних пошкоджень. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн. Відповідно до звіту №38/2016 про оцінку матеріального збитку від 12.11.2016 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON] в результаті його пошкодження при ДТП складає 891181,55 грн. Відповідно до рахунку-фактури від 15.11.2016 року та квитанції до касового прибуткового ордеру №589 від 23.12.2016 року вартість відновлювального ремонту оплаченого позивачем складає 88240,00 грн. За складання висновку експертного автотоварознавчого дослідження позивачем сплачено 1400,00 грн. Відповідно до листа ПрАТ «Європейський страховий союз» від 18.05.2017 року, страховою компанією прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 42275,08 грн., в якості відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТП. Отже, з відповідача підлягає стягненню матеріальна шкода, з урахуванням частини вже виплаченого страхового відшкодування, в сумі 45964,92 грн. та понесені позивачем витрати за складання експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1400,00 грн. Крім матеріальної шкоди, позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, у зв'язку із чим просив стягнути витрати на поновлення порушеного права. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року: «Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них». Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 4 п. 4 Постанови). Судом встановлено, що 01.11.2016 року о 16.20 год. по вул.. Народного Ополчення, 7 у м. Києві [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] в напрямку площі Севастопольської, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], який належить позивачу, а той в свою чергу від удару здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], чим порушив вимог п. 2.3 (б), 13.1 ПДР України. 21.12.2016 року постановою Солом'янського районного суду м. Києва відповідача, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 340 грн., 00 коп. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, що керував автомобілем [NUMBER], внаслідок чого позивач поніс значні матеріальні збитки, є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» за полісом АЕ/6190526 від 16.01.2016 року. Відповідно до звіту №38/2016 про оцінку матеріального збитку від 12.11.2016 року матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON] в результаті його пошкодження при ДТП складає 891181,55 грн. Відповідно до рахунку-фактури від 15.11.2016 року та квитанції до касового прибуткового ордеру №589 від 23.12.2016 року вартість відновлювального ремонту оплаченого позивачем складає 88240,00 грн. За складання висновку експертного автотоварознавчого дослідження позивачем сплачено 1400,00 грн. Встановлено, що ПрАТ «Європейський страховий союз» було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 42275,08 грн. Позивач просив стягнути з [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в сумі 45964,92 грн. та понесені витрати за складання експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1400,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З аналізу наведених норм закону вбачається, що страхова компанія відшкодовує потерпілому вартість матеріального збитку, а особа винна у ДТП - різницю між страховим відшкодуванням (матеріальним збитком) та вартістю відновлювального ремонту. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля) були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (про відшкодування збитків). Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що різниця між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком, підлягає стягненню з відповідача [PERSON], оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці. Також, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 1400,00 грн. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки вина [PERSON] у вчиненні ДТП, яка сталася 01.11.2016 року є встановленою, а розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті пошкодження автомобіля позивача, є доведеним. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, на що слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 640,00 грн. за відшкодування матеріальної шкоди.

Outcome: partial