Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання особи втратившою право на користування квартирою [ADDRESS] В обгрунтування вимог зазначено , що згідно договору дарування квартири від 23.02.2000 року є власником квартири [ADDRESS]. З відповідачем [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі. В даній квартирі з 05.10.2007 року зареєстрована [PERSON] з сином [PERSON]. Сім»я з відповідачем розпалась та шлюб розірвано рішенням суду в 2012 році. Відповідач залишила місце проживання з вересня 2011 році та виїхала забравши всі свої особисті речі з даного житла та не проживає більше двох років в даній квартирі , а тому змушений звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. До судового засідання позивач надав заяву про розгляд справи без його участі та підтримку позовних вимог (а. с. 60 ). Відповідач надала заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову повністю ( а.с. 61). Згідно ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування квартири від 23.02.2000 року позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири (а. с.4-5) . З 05.10.2007 року зареєстрована відповідача [PERSON] . Відповідач, яка є колишня дружина, виїхала з помешкання з власної ініціативи забравши свої речі, що підтверджується довідкою (а. с. 6). 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»- зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Згідно ст.405 ЦК України, а саме ч. 2 член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки відповідач не є членом сім»ї та без поважних причин понад один рік не проживає, позов визнала повністю, узв»язку з чим позов є обгрунтованим . Згідно ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 229,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved