Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення коштів, посилаючись на те, що між нею та відповідачем 28 серпня 1997 року було зареєстровано шлюб. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2015 їх шлюб розірвано. 11.07.2015 між нею та [PERSON] у м. Назарє, Республіка Словенія було зареєстровано шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON]. Перебуваючи у шлюбі, 14.10.2013 вони уклали договір про поділ майна подружжя. Згідно з п. 1, 2 вказаного договору сторони здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність, а саме: житловий будинок [ADDRESS] земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по [ADDRESS] на території Черкаської міської ради, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору; дачний будинок [ADDRESS] частка в статутному капіталі Товариства з обмеженоювідповідальністю «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса: містоЧеркаси, вулиця Академіка Корольова, 38 в розмірі 0,125 % статутного капіталу товариства, що відповідає 10 000 гривень; частка в статутному капіталі юридичної особи NOVARK trgovina in posrednistvo d.o.o., зареєстровано 03.18.2009, юридична адреса: Словенська Республіка, в розмірі 99 % статутного капіталу вказаної юридичної особи. У відповідності до п. 3 Договору в особисту приватну власність відповідача переходить: житловий будинок [ADDRESS] земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по [ADDRESS] дачний будинок [ADDRESS] частка в статутному капіталі ТОВ «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса:місто Черкаси, вулиця Академіка Корольова, 38. Згідно з п. 5 Договору у зв'язку з переходом в особисту приватну власність відповідача зазначеного майна, позивач отримує грошову компенсацію в розмірі 180 000 доларів США та 100 000 євро. Пунктом 6 Договору визначено, що частина компенсації в розмірі 100 000 євро має бути сплачена відповідачем позивачу в наступному порядку: 30 000 євро не пізніше 01 січня 2014 року; 70 000 євро не пізніше 01 серпня 2014 року. Проте відповідачем вказаний обов'язок не виконано. При цьому, згідно з п. 7 договору, погоджено, що майнові права переходять до сторін після повного виконання п. 6 цього договору. Відповідач набуває право особистої приватної власності на перераховане договором майно після повного виконання обов'язку щодо сплати позивачу компенсації у розмірі 100 000 евро. До цього часу майно залишається у режимі спільної сумісної власності сторін. Натомість, 29.06.2017 на веб-сайті «ОLХ» опубліковано оголошення щодо продажу будинку [ADDRESS] що відповідно є майном, набутим подружжям у період шлюбу. Вона не надавала відповідачу актуальну згоду щодо відчуження зазначеного майна. Проте, вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спільного майна сторін, свідчить, що останній протиправно вважає це майно своєю особистою приватною власністю та не має наміру виконувати зобов'язання за Договором від 14.10.2013 в частині сплати компенсації. А тому звернулась з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю, та просили позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, з заявами про розгляд справи у його відсутність не звертався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 28 серпня 1997 рокуміж позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що 28 серпня 1997 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №1365. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.04.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 11 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] у м. Назарє, Республіка Словенія зареєстровано шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON]. За час перебування у шлюбі сторонами було спільно придбано: житловий будинок [ADDRESS] земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по [ADDRESS] на території Черкаської міської ради, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору; дачний будинок [ADDRESS] частка в статутному капіталі Товариства з обмеженоювідповідальністю «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса: містоЧеркаси, вулиця Академіка Корольова, 38 в розмірі 0,125 % статутного капіталу товариства, що відповідає 10 000 гривень; частка в статутному капіталі юридичної особи NOVARK trgovina in posrednistvo d.o.o., зареєстровано 03.18.2009, юридична адреса: Словенська Республіка, в розмірі 99 % статутного капіталу вказаної юридичної особи. 14 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С., та зареєстрований в реєстрі за № 4128. У відповідності до п. 3 Договору в особисту приватну власність відповідача переходить: житловий будинок [ADDRESS] земельна ділянка площею - 1000 кв.м., розташована по [ADDRESS] дачний будинок [ADDRESS] частка в статутному капіталі ТОВ «АВТО-СТАР ЧЕРКАСИ» юридична адреса:місто Черкаси, вулиця Академіка Корольова, 38. Згідно з п. 5 Договору у зв'язку з переходом в особисту приватну власність відповідача зазначеного майна, позивач отримує грошову компенсацію в розмірі 180 000 доларів США та 100 000 євро. Пунктом 6 Договору визначено, що частина компенсації в розмірі 100 000 євро має бути сплачена відповідачем позивачу в наступному порядку: 30 000 євро не пізніше 01 січня 2014 року; 70 000 євро не пізніше 01 серпня 2014 року. Як пояснила в судовому засіданні позивач, відповідач вказаний обов'язок не виконує. Останній набуває право особистої приватної власності на перераховане договором майно після повного виконання обов'язку щодо сплати позивачу компенсації у розмірі 100 000 евро. До цього часу майно залишається у режимі спільної сумісної власності сторін. Вона не надавала відповідачу актуальну згоду щодо відчуження зазначеного майна. Вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження спільного майна сторін, свідчить, що останній протиправно вважає це майно своєю особистою приватною власністю та не має наміру виконувати зобов'язання за договором в частині сплати компенсації. Відповідно до частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 64 цього ж Кодексу передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу положень частини першої статті 69 Сімейного кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У відповідності з ч. 2 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Згідно з ч. 1 ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За таких обставин, сторони мали правові підстави на укладення Договору про поділ майна від 14.10.2013, до якого в силу положень статті 8 Сімейного кодексу застосовуються загальні положення Цивільного кодексу України про зобов'язання та договори. Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, договір від 14.10.2013 є рівною мірою обов'язковим для відповідача та одностороння відмова від зобов'язання в частині сплати коштів, згідно з цим договором, не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд вважає, що відповідач допустив порушення зобов'язання за договором від 14.10.2013 оскільки у передбачений п. 6 строк не сплатив на користь позивача обумовлені грошові кошти. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких є примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Разом з тим, варто зазначити, що у договорі від 14.10.2013 сторони обумовили на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті - ЄВРО. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6- 49цс12). За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Укладеним між сторонами договором не визначено іншої дати для обрахунку суми боргу, а отже за загальним правилом, передбаченим ст. 533 ЦК України, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно з роздрукування відомостей з офіційного веб-сайта Національного банку України, офіційний курс гривні до ЄВРО на 05.07.2017 складає 2953,7514 за 100 одиниць іноземної валюти. Виходячи з цього, обрахована сума основного боргу складає 2 953 751,4 грн. (2953,7514 х 1000) євро. Частина 2 ст.625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому три проценти річних, які нараховуються на суму заборгованості становить 9300,82 євро, що еквівалентно складає 274 723,1 грн., які підлягають до стягнення з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданої позивачем квитанції розмір витрат на по сплаті судового збору складає 8320 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача на її користь. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором про поділ майна подружжя від 14 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. у розмірі 3 228 474,50 грн. та судовий збір в сумі 8320 грн., а всього 3 236 794,50 грн.

Outcome: approved