Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь 184000,00грн., у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка була завдана відповідачем неналежним виконанням прийнятого на себе обов'язку по збереженню грошових коштів, а також сплачені при зверненні до суду судові витрати у вигляді судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 грудня 2013 року між сторонами укладено трудовий договір, відповідач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. У період з 01 листопада 2014 року по 05 листопада 2014 року [PERSON] здійснював перевезення і доставку товару кількома містами України на автомобілі марки Mercedes Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER]. На ім'я відповідача було видано довіреність від 12 серпня 2014 року зі строком дії до 12 лютого 2015 року, за змістом якої [PERSON] уповноважений виступати у стосунках з контрагентами (покупцями) ФОП [PERSON] з метою передання останнім товарно-матеріальних цінностей, отримання грошей від імені Довірителя у будь-якому місці в територіальних межах України. Для виконання доручення [PERSON] мав право отримувати грошові кошти за передані товарно-матеріальні цінності, давати розписки контрагентам (покупцям) Довірителя в отриманні коштів, забезпечувати належне та своєчасне транспортування коштів, їх збереженість до моменту передання Довірителю. У період часу з 01 листопада 2014 року по 05 листопада 2014 року з автомобіля, яким керував [PERSON] у м. Миколаєві, були викрадені грошові кошти у сумі 184000,00грн., отримані відповідачем від контрагентів ФОП [PERSON] в якості оплати за поставлений товар. В зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх цивільних прав. Представник позивача та позивач у судове засідання не з'явилися, але представник позивача надав суду заяву, якою підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити та розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, якою не визнає позовні вимоги, просить врахувати її письмові заперечення за позовом та застосувати строк позовної давності, вказавши, що позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та крадіжкою грошей у сумі 184000,00грн., а також не визначено у чому саме полягала протиправна поведінка відповідача. Крім того, представник відповідача надала письмову заяву про застосування строку позовної давності та зазначила, що встановлений річний строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, який обчислюється з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Тобто позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] зареєстрований фізичною особою-підприємцем без створення юридичної особи, що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER], виданого 26 грудня 2003 року (а.с.5). Згідно трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 12.12.2013р. та зареєстрованого 13.12.2013р. у Харківському міському центрі зайнятості за № 20391312909, відповідач прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів. Відповідно до умов договору, працівнику встановлено п'ятиденний робочий тиждень із режимом роботи з 09-00 години до 18-00 години, перерва з 13-00 години до 14-00 години, розмір заробітної плати складає 1200,00грн. та визначений за згодою сторін (а.с.6-8). Трудовий договір між сторонами розірвано 31 грудня 2014 року в односторонньому порядку на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року звільнення [PERSON] з посади водія фізичної особи-підприємця [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) визнано незаконним, змінено формулювання звільнення [PERSON] з звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнуто з фізичної особи - підприємця [PERSON] вихідну допомогу у сумі 3600,00грн., заборгованість по заробітній платі у сумі 11822,91грн., середній заробіток у сумі 11625,94грн., відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00грн. (а.с.80-84). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині мотивів визнання звільнення [PERSON] незаконним, рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року в частині зміни формулювання звільнення та стягнення вихідної допомоги - скасовано, у задоволенні позову в цій частині - відмовлено (а.с.85-88). Судом встановлено, що під час перебування сторін у трудових правовідносинах до обов'язків відповідача входило виконання роботи водія на автомобілі марки Mercedes Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER], транспортування та передання контрагентам позивача товарно-матеріальних цінностей, отримання грошових коштів за їх поставку, транспортування та передача грошових коштів позивачу. Для виконання покладних на відповідача трудових обов'язків, на ім'я [PERSON] видавалися довіреності від 09 січня 2014 року, зі строком дії протягом шести місяців до 09 червня 2014 року, від 12 серпня 2014 року зі строком дії протягом шести місяців - до 12 лютого 2015 року. Вказаними довіреностями [PERSON] уповноважений виступати у стосунках із контрагентами (покупцями) фізичної особи - підприємця [PERSON] з метою передання останнім товарно-матеріальних цінностей, отримання грошей від імені Довірителя у будь-якому місці в територіальних межах України та транспортування їх в касу довірителя. Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 12014150020006229, 07 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до Центрального РВ Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області із заявою про таємне викрадення невстановленою особою грошових коштів у сумі 184000,00грн. з автомобілю марки Mercedes Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER] у період часу з 03.11.2014р. по 05.11.2014р. Таким чином, внаслідок таємного викрадення грошових коштів з автомобіля з автомобілю марки Mercedes Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER] позивачу було спричинено матеріальну шкоду у сумі 184000,00грн. Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установами, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992р., судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом. Як вбачається з наданих представником відповідача документів, за фактом крадіжки належних позивачу грошей порушено кримінальну справу, відповідач звертався зі скаргами щодо неналежного здійснення досудового розслідування кримінальної справи. Так, згідно повідомлення слідчого СВ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 11.12.2014р. № 16/С-65з, відомості, які вказані у заяві від 07.11.2014р., внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014150020006229 від 08 листопада 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Проведення досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню доручено слідчому СВ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області Бабіній О.М. На даний час проводиться досудове розслідування, про хід якого буде повідомлено додатково. Відповідно до повідомлення прокуратури центрального району м. Миколаєва від 24.12.2014 року № 15-02/4284-14, після розгляду звернення [PERSON] щодо неналежного здійснення досудового розслідування вищезазначеної кримінальної справи, прокуратурою району в порядку ст. 36 КПК України надані вказівки слідчому, в провадженні якого перебуває справа, на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, про результати розслідування та прийняте рішення заявнику буде повідомлено додатково (а.с.90). Як вбачається з наданого позивачем висновку за результатами перевірки звернення від 14 вересня 2016 року, 18 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до Новорбаварського відділення поліції Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області із заявою про вжиття заходів до [PERSON], який нібито самовільно брав у контрагентів грошові кошти, які належать заявнику та які у подальшому були викрадені. У ході перевірки обставин, які зазначені у зверненні [PERSON] відповідач надав пояснення про обставини крадіжки грошей з автомобіля, з яких вбачається, що під час руху у напрямку м. Миколаєва, [PERSON] помітив, що його переслідує автомобіль Volkswagen Passat B5 про що повідомив помічника [PERSON] - [PERSON]. При цьому [PERSON] запропонував не збирати гроші від контрагентів, проте отримав вказівку помічника позивача зібрати гроші. Гроші знаходились у сейфі, яким обладнаний автомобіль, по дорозі до Харкова [PERSON] виявив несправності автомобіля - перерізаний ремінь генератора, після чого зупинився на ремонт. Після ремонту автомобіля [PERSON] продовжив прямувати до Харкова та при різкому гальмуванні помітив, що дверцята сейфу відкриті, а гроші в ньому відсутні. Повідомивши про це помічника [PERSON], [PERSON] отримав вказівку їхати до Харкова для з'ясування всіх обставин. Після спілкування з [PERSON] у м. Харкові відповідач прийняв рішення повернутися до м. Миколаєва та звернутися до органів внутрішніх справ із заявою про крадіжку грошей. Перевіркою звернення [PERSON] встановлено, що гроші отримувались [PERSON] за довіреністю від імені [PERSON], за фактом крадіжки порушено кримінальне провадження у м. Миколаїв, а тому прийнято рішення про направлення матеріалів за заявою [PERSON] до Цетнтрального ВП ММУ УМВС України в Миколаївській області за підслідністю. Позивачем не надано доказів, які спростовують обставини крадіжки грошей, які були викладені [PERSON], під час перевірки в органах внутрішніх справ щодо звернення [PERSON] з цього приводу. Таким чином, органом внутрішніх справ під час проведення перевірки звернення позивача, не було встановлено у діях [PERSON] ознак діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Постанова Новорбаварського відділення поліції Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області від 16 вересня 2016 року не оскаржувалася. Позивачем під час судового розгляду справи не доведено протиправність дій відповідача, наслідком яких стало заподіяння позивачу матеріальної шкоди у сумі 184000,00грн. Під час судового розгляду справи не було встановлено порушень [PERSON] своїх обов'язків за трудовим договором та наявність причинного зв'язку між його діями відповідача та крадіжкою грошей. Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності за заявою представника відповідача, при цьому зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Сплив позовної давності, відповідно до положень ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та застосовується у разі, якщо право позивача, про захист якого він просить, порушено і строк позовної давності пропущений без поважних причин. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, рішення ухвалюється про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав.

Outcome: dismissed