Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 14.08.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №011139 на придбання автомобіля Geely МК-CROSS, перед укладенням договору представник відповідача в усній формі розяснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 25800 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, однак, представник позивача не розяснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, позивачу на протязі обіцяних трьох днів предмет лізингу так і не був переданий, тому він 22.08.2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути сплачені кошти, на що відповідач 26.09.2014 року повідомив позивача, що договір розірвано 26.08.2014 року, але кошти буде повернено лише в сумі 9030 гривень. Позивач вважає очевидним факт включення відповідачем у договір несправедливих умов, що є порушенням прав позивача як споживача, крім цього, відповідач уклав договір недобросовісно, тому позивач змушений звернутися з позовом до суду про визнання договору фінансового лізингу №011139 від 14.08.2014 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова Компанія Автофінанс, недійсним, а також стягнути з відповідача сплачену позивачем грошову суму на виконання договору в сумі 25800 гривень та судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні, позов підтримали, посилаючись на доводи викладенні в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, позов не визнав та подав письмові заперечення в яких просив суд відмовити в задоволенні позову і розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши документи справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.08.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №011139 на придбання автомобіля Geely МК-CROSS, перед укладенням договору представник відповідача в усній формі розяснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 25800 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Однак, після сплати вказаного платежу в сумі 25800 гривень, предмет лізингу (автомобіль) так і не був переданий на протязі обіцяних трьох днів в звязку з чим позивач 22.08.2014 року звернувся до відповідача із заявою про відмову від договору та вимогою повернути йому сплачені кошти. На вказану заяву позивача, відповідач 26.09.2014 року повідомив, що договір фінансового лізингу №000147 укладений між ними 14.08.2014 року, розірваний 26.08.2014 року на підставі заяви позивача, але кошти буде повернено лише в сумі 9030 гривень. Згідно з п. п. 8.1, 8.2.1 договору фінансового лізингу №000147 від 14.08.2014 року, укладеного між сторонами, перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою укладенням цього договору(комісію за організацію), розмір якої встановлено в додатку №1 до договору, а саме 10% від вартості предмету лізингу. Відповідно до п.10.11 вказаного договору, у випадках розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст.11 Закону України Про фінансовий лізинг. Зокрема, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко визначено порядок, умови та наслідки розірвання цього договору лізингоодержувачами в односторонньому порядку. І воно може мати місце лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч.2 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, позивач посилаючись на положення ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, не вказав у чому саме полягає несправедливість договору фінансового лізингу, оскільки сам договір містить 14 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. У ч.1 ст. 2 Закону України Про фінансовий лізинг визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Договір фінансового лізингу №000147 від 14.08.2014 року, між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, підписаний сторонами, а доводи позивача про те, що він був ведений в оману, договір містить несправедливі умови, порушує права позивача як споживача, не відповідає вимогам матеріального права та не грунтується на доказах. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], підтвердили те, що представник ТОВ Лізингова Компанія Автофінанс, при укладені з позивачем договору фінансового лізингу, в усній формі розяснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 25800 гривень, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на протязі трьох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Також представник позивача не розяснила позивачу призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, тому у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації і завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше. Але, як встановлено в судовому засіданні і позивач цього не заперечував, кожна сторінка договору та додатки до нього підписані ним особисто, тому, підписуючи договір, він мав реальну можливість ознайомитися з його умовами, зокрема, з п.8.2.1 договору про сплату комісії за організацію та п. 10.11 договору про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію договору. Відповідно до\~ ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ ст.61ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можутьгрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ ст.58 ЦПК України, належними\~ \~ є докази,\~ \~ які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність\~ \~ конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1\~ ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 509, 638 ЦК України, ст. ст. 58, 60, 61 ЦПК України, Законом України Про захист прав споживачів та Законом України Про фінансовий лізинг.

Outcome: dismissed