Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, у якому, після збільшення позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національного академічного театру опери та балету № 07-к від 14.01.2021 р. «Про звільнення [PERSON] », артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету 20.01.2021 р., у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.11.2016 р. №21-б (п. 2 ст. 36 КЗпП України); поновити [PERSON] на посаді артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету з 21.01.2021 р.; стягнути з Львівського національного академічного театру опери та балету на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 29143,53 грн.; стягнути з Львівського національного академічного театру опери та балету на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] покликається на те, що 25 листопада 2016 року між ним та Львівським національним академічним театром опери та балету ім. Соломії Крушельницької було укладено Контракт № 21-б, відповідно до якого [PERSON] призначено на посаду артиста балету, провідного майстра сцени, як такого, що призначений на посаду без проведення конкурсу, строком на 3 роки (з 21 січня 2017 року по 20 січня 2020 року). 21.01.2017 року, згідно наказу №197-к від 25.11.2016 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду артиста балету, провідного майстра сцени на умовах контракту. Після закінчення дії контракту, він продовжував виконувати свої обов`язки, а тому вважає, що трудовий договір набув статусу безстрокового. Згідно наказу театру № 07-к від 14.01.2021 р., позивача, з 20.01.2021 р. звільнено з займаної посади, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.11.2016 р. №21-6. Позивач вважає своє звільнення, з підстав закінчення строку договору незаконним, оскільки контракт вважається таким, що продовжений на той самий строк, тобто до 20.01.2023 року. Також, зазначає, що його звільнення відбулось у період тимчасової непрацездатності, що є додатковою підставою для поновлення на роботі. Крім того, позивач вказує, що внаслідок незаконного звільнення йому було спричинено моральну шкоду, а також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник, кожен окремо, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали вказуючи, що відповідач не повідомив [PERSON] про намір припинити дію Контракту, трудові відносини між ним та театром не припинялись, про що свідчить довідка №7 від 19.01.2021 р. Звільнення відбулось в порушення ч.3 ст.40 КЗпП і є незаконним, оскільки відбулось в період тимчасової непрацездатності. Так, позивач вказує, що з 20.01.2021 року по 26.01.2021 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні. Крім того, позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що твердження відповідача про правомірне звільнення є помилковим, сторонами було чітко обумовлено продовження строку дії контракту на три роки. Жодного письмового попередження позивачу за 30 днів до закінчення строку дії контракту театром надіслано не було. Аргументи відповідача про закінчення строку дії договору 20.01.2021 р. вважає безпідставними. Представником відповідача подано до суду відзив та заперечення на позовну заяву, відзив на заяву про збільшення позовних вимог, які було підтримано в ході судового розгляду, у яких позовні вимоги заперечуються повністю. Зокрема, представник відповідача вказав, що Законом України від 28 січня 2016 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» статті 19, 20 Закону України «Про театри і театральну справу» викладено у новій редакції. На виконання вимог п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 28 січня 1996 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення працівників державних та комунальних закладів культури», беручи до уваги той факт, що посада, яку займає позивач (артист балету, провідний майстер сцени) належить до посад професійних творчих працівників, відповідач видав наказ №196-к від 25.11.2016 року «Про припинення безстрокових трудових договорів з артистами балету», в тому числі і з [PERSON] , якого було звільнено з відповідної посади, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивач підписав контракт, був ознайомлений та погодився з його умовами, в тому числі і щодо строковості його дії та підставами припинення контракту. Також, позивач звернувся до театру із заявою від 19.10.2019 року про продовження дії контракту від 25.11.2016 року №21-6 на 1 (один) рік з 21.01.2020 року по 20.01.2021 року. Позивача було ознайомлено з повідомленням від 18.12.2020 р. №435 про закінчення строку контракту, він отримав його примірник та відмовився поставити підпис про ознайомлення з таким повідомленням. Також вказує, що відповідач, повідомив [PERSON] за 30 днів до дати закінчення строку дії Контракту №21-6 про те, що такий не буде продовжений та наказом №07-к звільнив позивача 20.01.2021 року, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП, що відповідає чинному законодавству та умовам Контракту. Cуд, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши фактичні обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з нижченаведеного. Встановлено, що наказом Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №197-к від 25.11.2016 року «Про прийняття на роботу артистів балету на умовах Контракту» [PERSON] прийнято з 21.01.2017 року на посаду артиста балету, провідного майстра сцени на умовах Контракту між працівником та роботодавцем від 25.11.2016 року №21-б. У відповідності до Контракту, [PERSON] призначено на посаду артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, без проведення конкурсу на умовах повного робочого часу. Пунктом 1 розділу VII Контракту визначено строк його дії - 3 роки, з 21.01.2017 року по 20.01.2020 року. 19.10.2019 року позивач звернувся до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької із заявою про продовження дії контракту від 25.11.2016 року №21-б на 1 (один) рік з 21.01.2020 по 20.01.2021 року. Наказом №292-к від 27.11.2019 р. «Про артистів театру», виданого на підставі заяви [PERSON] та додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р.№21-б, продовжено дію контракту від 25.11.2016 №21-6 з [PERSON] з 21.01.2020 по 20.01.2021 року. Від підписання додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-б (про продовження строку дії контракту з [PERSON] ) позивач відмовився, що стверджується Актом від 21.11.2019 р., який складений комісією у складі начальника відділу кадрів [PERSON] , начальника юридичного відділу [PERSON] та заступника начальника юридичного відділу [PERSON] . Як вбачається з акту від 16.01.2020 р., складеного комісією у складі начальника відділу кадрів [PERSON] , начальника юридичного відділу [PERSON] та заступника начальника юридичного відділу Ганусяк О. І., провідний майстер сцени [PERSON] ознайомився з наказом від 27.11.2019 р. №292-к (про продовження дії контракту з [PERSON] ) та відмовився поставити підпис про ознайомлення з наказом від 27.11.2019 р. №292-к «Про артистів балету». Крім цього, [PERSON] було повторно запропоновано підписати додаткову угоду №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-б, проте [PERSON] відмовився від її підписання. 18.12.2020 року [PERSON] було повідомлено, що 20.01.2021 року закінчується строк дії контракту від 25.11.2016 року №21-6, укладеного між ним та Львівським національним академічним театром опери та балету імені С. Крушельницької, та оскільки вказаний контракт продовжено не буде, [PERSON] буде звільнено з 20.01.2021 р., згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до акту від 18.12.2020 р., комісії у складі директора-розпорядника Митрогана А.М., начальника відділу кадрів [PERSON] , начальника відділу цивільного захисту та охорони сторожової Іщук А. В., засвідчено, що [PERSON] ознайомився з повідомленням від 18.12.2020 р. №435 (про закінчення строку контракту), отримав примірник повідомлення та відмовився поставити підпис про ознайомлення з його змістом. Матеріалами справи також підтверджується, що вказане повідомлення було надіслано позивачу за адресою його проживання. Наказом №07-к від 14.01.2021 р. «Про звільнення [PERSON] » позивача - артиста балету, провідного майстра сцени, звільнено із займаної посади з 20.01.2021 р., на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. При цьому позиція відповідача, з якою погоджується суд, серед іншого, ґрунтується на тому, що виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. Зокрема, нею передбачено випадки, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Таким чином, настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору, у зв`язку з закінченням строку. Контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту, за згодою сторін, його може бути продовжено або укладено на новий строк. Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу. Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, фактично не являється розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Суд вважає, що після укладення контракту у 2016 році, строком на 3 три (закінчення дії 21.01.2020 року), продовжені фактичні трудові відносини не являються підставою для визнання договору таким, що укладений на невизначений строк, оскільки згідно умов додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-б, сторони погодили термін його дії ще на один рік, до 20.01.2021 року. Отже, твердження позивача в цій частині є безпідставними. Відповідно до п. 1 розділу І Контракту №21 -б, контракт є особливою формою трудового Договору. Згідно положень розділу III Контракту №21-б, працівник має право, в тому числі, на зміну і розірвання цього Контракту. Роботодавець також має право змінити умови контракту та розірвати (припинити) його у випадках, передбачених розділом VI Контракту. У розділі VI Контракту визначено, що зміни та припинення цього контракту здійснюються в порядку та на підставах, передбачених законодавством та цим контрактом. Пунктом 8 розділу VI Контракту визначено, що після настання дати закінчення строку дії цього контракту цей контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію цього контракту. Отже, за відсутності факту укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту від 25.11.2016 року угоди щодо продовження його дії на новий строк, за умови попередження позивача за 30 днів до закінчення контракту про відсутність наміру продовжувати контракт та його припинення, роботодавець, згідно умов контракту та Додаткової угоди №1 до Контракту, у зв`язку з припиненням строку його дії, правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Оцінюючи доводи позивача про незаконність його звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності, суд виходить з того, що заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена частиною третьою статті 40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за 2 частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23). Частина третя стаття 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України). Однак, як встановлено в ході судового розгляду, позивача звільнено за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Суд зазначає, що закінчення терміну дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто свідчить про відсутність ініціативи встановити (продовжити) трудові відносини. Таким чином, у даному випадку, звільнення позивача правомірно проведено саме на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Аналізуючи докази по справі в цілому, суд встановив, що позивачем не доведено порушення його трудових прав, звільненням його з посади артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету імені С. Крушельницької, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Суд вважає, що відсутні обставини які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. У зв`язку із вищенаведеним, вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, також є безпідставними, оскільки відсутні законні підстави у їх задоволенні, внаслідок не встановлення обставин порушення прав позивача при його звільненні з роботи. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. При поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed