Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду і вказав, що працював інженером хіміком-технологом, та менеджером по збуту в ТзОВ «Вулкаскот Україна» в період з червня 2007 року по липень 2015 року, а з липня 2015 року по січень 2017 року в ТзОВ «Вулкаскот» менеджером по збуту. Вказує,що в лютому 2015 року він отримав від директора ТзОВ «Вулкаскот Україна» [PERSON] письмову довіреність,видану засновником «Вулкакскот Іммобіліан Гмбх», підписану директором [PERSON], в якій йому доручалось представляти інтереси в судових інстанціях австрійську фірму «Вулкакскот Іммобіліан Гмбх». Відповідно він виконував дану роботу, неодноразово був присутнім на судових засіданнях господарських судів м.Івано-Франківська,Львова, де представляв інтереси австрійської фірми «Вулкакскот Іммобіліан Гмбх». Однак, жодної доплати за виконання даних додаткових обов`язків та роботи, він не отримав,а в подальшому його посада була скорочена, а він був звільнений. Вважає,що має право на отримання доплати згідно ст.105 КЗпП України за виконувану ним роботу по представленню інтересів австрійської фірми «Вулкакскот Іммобіліан Гмбх», яка є засновником українських підприємств - ТзОВ «Вулкаскот» та «Вулкаскот Україна» і повинні відповідати за їх діяльність, які заборгували виплату йому додаткової заробітної платні за суміщення посад. Просить суд прийняти рішення яким зобов`язати ТОВ «Вулкаскот Україна» виплатити йому заробітну плату за 4 місяці 2015 року (березень-червень) в розмірі 0.5 ставки штатного юриста фірми «Вулкаскот Укроаїна», та зобов`язати ТзОВ «Вулкаскот» виплатити йому заробітну плату за 18 місяців (з липня 2015 року по грудень 2016 року) в розмірі 0.5 ставки штатного юриста фірми «Вулкаскот». Представник відповідачів - позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вказав,що австрійська фірма «Вулкаскот Іммобіліан ГмбХ» дійсно є засновником українських підприємств ТзОВ «Вулкаскот Україна» та «Вулкаскот», однак не несе жодної відповідальності за їх діяльність. Довіреність отримана позивачем саме від засновника , а не від відповідачів, відповідно засновник -австрійська фірма «Вулкаскот Іммобіліан ГмбХ», інтереси якої представлялв позивач, і повинна оплатити йому виконану ним роботу. Просить у позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи та клопотання, приходить до наступних висновків. Позивач працював інженером хіміком-технологом, та менеджером по збуту в ТзОВ «Вулкаскот Україна» в період з червня 2007 року по липень 2015 року, а з липня 2015 року по січень 2017 року в ТзОВ «Вулкаскот» менеджером по збуту. В лютому 2015 року він отримав письмову довіреність від 23 січня 2015 року, видану засновником «Вулкаскот Іммобіліан Гмбх», підписану директором [PERSON], в якій йому доручалось представляти інтереси в судових інстанціях австрійську фірму «Вулкакскот Іммобіліан Гмбх» (а.с.19). Як вбачається з наданих відповідачем процесуальних документів по судовим процесам в господарських судах м.Івано-Франківська, та м.Львова, позивач дійсно представляв інтереси в судах авcтрійську фірму «Вулкаскот Іммобіліан Гмбх». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з пояснень позивача та представника відповідача,а також предмету позову, позивачу були сплачені всі кошти, які належали йому до оплати при звільненні, з позивачем було проведений повний розрахунок по день звільнення за виконувану ним роботу. У відповідності до ст.105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. У відповідності до ст.ст.96,140 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Організаційно-правовою формою відповідачів є товариство з обмеженою відповідальністю, яке у відповідності до ст.140 ЦК України є засноване одним або декількома особами, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статуом. Учасники товариства з обмеженою відповідальністю не відповідають за його зобов'язаннями і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості своїх вкладів. Оглянуті в судовому засіданні статутні документи відповідачів, відповідають вимогам вищевказаних статтей Цивільного кодексу України. Позивач вказує в своїй позовній заяві,що він представляв інтереси австрійської фірми «Вулкаскот Іммобіліан ГмбХ» , а також діяв за вказівкою директора ТзОВ «Вулкаскот» та ТзОВ «Вулкаскот Україна», однак, на пропозицію представника відповідача та суду представити або надати будь-які докази такої вказівки, не надав суду жодного документу (наказу,трудового договору,колективного договору) , який би підтверджував, що він виконував роботу по представленню австрійської фірми саме за вказівкою посадових осіб відповідачів. Натомість, в матеріалах справи та і в самих поясненнях позивача, є тільки довіреність від австрійської фірми «Вулкаскот Іммобіліан ГмбХ», інтереси якої і представляв позивач в судових процесах, що не заперечується представником відповідача. Що стосується предмету позову, а саме виплати заборгованості по зарплаті за роботу виконану без договору, то суд погоджується з думкою представника відповідача, що позивач представляв інтереси іншої юридичної особи, хоча і засновника відповідачів, жодних угод ,договорів між позивачем та відповідачами не укладалось, жодних документів на представлення інтересів саме відповідачів позивачу не надавалось, відповідно відповідачі не вправі оплачувати роботу чи послугу, яку позивач їм не надавав. За таких обставин, позивачу слід звернутись з вимогами про виплату винагороди за проведену ним роботу саме до австрійської фірми «Вулкаскот Іммобіліан ГмбХ». Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Сторонам по справі, та позивачу зокрема, неодноразово пропонувалось надати докази по справі ,а саме вказівки, розпорядчі документи, накази,тощо, які б свідчили про те, що посадові особи відповідачів давали вказівку позивачу представляти інтереси іншої юридичної особи, однак позивач таких доказів суду не надав. За таких обставин суд зобов`язаний розглянути справу виключно на підставі тих документів, які подали до суду сторони спору. Щодо наказу про відрядження позивача,який є в матеріалах справи (а.с.47), то суд зазначає,що згідно даного наказу позивача мета відрядження була переговори по співпраці. Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не доведені та не підлягають до задоволення. На підставі ст.105 Кодексу Законів про працю України,ст.ст.96,140 ЦК України, та

Outcome: dismissed