Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовними вимогами до відповідача, третіх осіб, яким просить усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом визнання відповідача з її неповнолітніми дітьми, такими, що втратили право користування житлом - житловим будинком [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації місця проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що являючись власником житлового будинку [ADDRESS], позбавлений можливості повною мірою користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки в будинку крім нього та його дружини, зареєстровані відповідач з її неповнолітніми дітьми. За місцем реєстрації відповідач не проживає з 2015 року, витрати по утриманню житла не несе. На даний час вона з дітьми проживає в своєї матері [PERSON] в [ADDRESS] та зайнята доглядом за пристарілою бабусею [PERSON], однак добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Внаслідок цього порушуються його права власника, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 28.12.2017 відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Відповідач у встановлені ухвалою судді про відкриття провадження строки, відзиву на позов не подала. 27.04.2018 відповідач [PERSON] подала заперечення на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з тих підстав, що твердження позивача про те, що вона з дітьми не проживає в житловому будинку в [ADDRESS], не підтверджені жодними належними доказами. В даному будинку, вона не проживає тільки з вини дружини позивача, яка будь-якими способами перешкоджала їм у перебуванні в даному будинку. Також жодними доказами позивачем не підтверджено, що вона добровільно не бажає знятися з реєстрації місця проживання, більше того з такими пропозиціями [PERSON] до неї взагалі не звертався. Також позивачем не надано суду доказів того, що в неї є інше житло у Верховинському районі, де б вона могла зареєструвати своє місце проживання з дітьми. Просить в задоволенні позову відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, письмових пояснень щодо позову у встановлені строки, не подавали. Ухвалою суду від 05.03.2018 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві. Додатково пояснили, що [PERSON] прописав відповідачку у своєму будинку, як близьку родичку, яка мала допомагати по господарству, доглядати за ним з дружиною, з подальшим отриманням права власності на майно. Договору довічного утримання вони не укладали. З травня 2015 року відповідачка пішла проживати до своєї матері, яка проживає на іншому присілку, де доглядала свою бабусю і з цього часу перестала допомагати [PERSON] та нести витрати по утриманню майна. Крім того, неповнолітні діти відповідачки жодного дня не проживали в будинку позивача. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що 2001 року позивач запропонував її чоловікові доглядати за ним, на що вони погодилися та в 2002 році після того як позивач зареєстрував їх в своєму житловому будинку, перейшли проживати до нього, де проживали до 2003 року. Після цього, вони допомагали позивачу до 2015 року, потім перестали, оскільки між ними виник конфлікт. Діти не проживали в будинку позивача, вони проживають разом з нею в будинку її матері [PERSON], однак вважає, що права на користування житлом позивача вона не втратила. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечив, вказав, що позивачем не наведено доказів щодо родинних стосунків між ним та відповідачкою, що свідчить про безпідставне посилання на вимоги ст.405 ЦК України. Також немає підстав для позбавлення відповідача та її неповнолітніх дітей на користування житловим будинком в порядку ст.ст. 71,72 ЖК України. Зазначив, що позивачем не надано суду доказів того, що в позивача є інше житло у Верховинському районі, де б вона могла зареєструвати своє місце проживання з дітьми. Просить в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Представник третьої особи Голівської сільської ради, Сапріянчук М.І. не заперечила проти задоволення позову, вказала, що відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована в с Голови в житловому будинку [ADDRESS], який належить позивачу, однак за місцем реєстрації тривалий час не проживає. На даний час разом з дітьми відповідач проживає в житловому будинку [ADDRESS] своєї матері в [ADDRESS]. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, Маротчак М.Ю. не заперечила проти позову, якщо це не буде порушувати охоронювані законом права та інтереси неповнолітніх дітей. Зазначила, що оскільки відповідач [PERSON], мати неповнолітніх дітей проживає в іншому житловому будинку, неповнолітні діти також повинні проживати разом з нею. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] Шлюб між ними не розривався, та був припинений 13.08.2018 внаслідок смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.104). Згідно з довідками Голівської сільської ради від 24.11.2017 №1804/02-24/02, 1805/0-24/02 (а.с.7, 9) житловий будинок [ADDRESS] побудований в 1964 році та згідно запису погосподарської книги №1 за 2017 рік належить позивачу [PERSON], який являється головою двору. Крім цього, на даний час в будинку зареєстровані [PERSON], 1977 р.н., зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року. Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону). Крім цього, згідно з п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, №45/5 від 31 жовтня 1975 року, діючої до 7 липня 1994 року підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом наведених норм виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось, крім іншого, питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. За таких обставин, оскільки житловий будинок [ADDRESS], був побудований у 1964 році, до моменту набрання чинності Законом України «Про власність», і відповідно до записів у погосподарських книгах села Голови такий належить з часу побудови позивачу, як голові двору, тому суд приходить до переконання про те, що [PERSON] вправі звернутися до суду із вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном, як належний позивач у справі. Даючи правову оцінку обґрунтованості вимог позивача про усунення перешкод в користуванні цим будинком, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 ЦК України. При цьому, поняття члена сім'ї врегульовано положеннями ст.64 ЖК України, відповідно до якого до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в особи, яка не являється подружжям, і не має ступеня родинного споріднення із власником житла може виникнути статус члена сім'ї цього власника за умови спільного проживання із ним та ведення спільного господарства. При цьому, з наведених норм убачається, що статус члена сім'ї власника житла у такої особи припиняється з моменту припинення спільного проживання та ведення спільного господарства. В ході судового розгляду безспірно встановлено, і вказані обставини визнаються учасниками справи, що [PERSON] була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] зі згоди покійної дружини позивача [PERSON] внаслідок досягнення усної домовленості про здійснення догляду відповідачем за пристарілим подружжям [PERSON], після чого вони спільно проживали та вели спільне господарство. При цьому, суд не приймає до уваги посилання в частині довідках Голівської сільської ради про реєстрацію місця проживання відповідача в спірному будинку, як племінниці [PERSON] та [PERSON], оскільки ступінь родинного споріднення між вказаними особами в судовому засіданні не підтверджено жодними доказами. Також судом встановлено, і вказані обставини визнаються відповідачем, що починаючи з 2003 року вона в спірному будинку не проживала, а з 2015 року внаслідок конфлікту із покійною [PERSON] перестала вести із нею та [PERSON] спільне господарство. При цьому відповідач визнала, що з 2003 року вона проживає в будинку своєї матері разом із дітьми, які в спірному будинку ніколи не проживали. Вказані обставини підтверджуються довідками Голівської сільської ради від 24.11.2018 № 1804/02-24/02, 1806/02-24/02 (а.с.7,8), актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 24.11.2017 (а.с.11), довідкою про склад сім'ї від 24.11.2017 №1802 (а.с.10) з яких вбачається, що відповідач [PERSON], 1977 року народження, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак за місцем реєстрації не проживають, а проживають у [PERSON] в [ADDRESS]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є сусідом [PERSON] та добре знає позивача та відповідача. Ствердив, що протягом 2016-2018 років відповідач не проживала в будинку позивача в [ADDRESS], спільне господарство із ним не вела. Весь цей час проживає в своєї матері [PERSON] в [ADDRESS]. Він особисто буває в будинку позивача через день, приходить допомагати по господарству. Крім цього, з долученої до матеріалів справи заяви від 01.02.1016 (а.с.107) вбачається, що [PERSON] зверталася до виконавчого комітету Голівської сільської ради про припинення догляду [PERSON] за нею, як престарілою особою, внаслідок невиконання останньою обов'язків та виїздом за кордон. Відповідним рішенням виконавчого комітету Голівської сільської ради від 09.02.2016 (а.с.108) заяву [PERSON] було задоволено. За таких обставин суд приходить до переконання, що переставши спільно проживати із позивачем з 2003 року та вести спільне господарство з 2015 року, відповідач на момент звернення позивача до суду із позовом була такою, що втратила статус члена сім'ї позивача, а відтак і право на користування житловим приміщенням позивача, яке в неї існувало до цього в силу положень ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Одночасно суд враховує, що відповідно до чинного законодавства України право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника житла і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов'язки наймачів - статтями 71, 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. А тому, оскільки у відповідача існувало право користування спірним житловим будинком, як членом сім'ї власника житла, і при цьому в ході судового розгляду не здобуто доказів про існування між сторонами правовідносин, як між власником та наймачем, а тому до спірних правовідносин застосування положень ст. ст. 71, 158 - 170 ЖК України, а також глави 59 ЦК України не вбачається можливим. За таких обставин, оскільки на час звернення позивача до суду із позовом відповідач втратила статус члена сім'ї власника житла, а відтак і право на користування житловим будинком [ADDRESS] в силу положень ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, і судом встановлено, що прав і обов'язків у відповідача, як наймача цього ж житла не виникало, а згода позивача на користування його будинком у спосіб реєстрації за вказаною адресою відсутня на даний час, і відповідач в добровільному порядку усунути перешкоди позивачу у користуванні будинком відмовляється, тому суд вважає, що вимоги позивача про захист порушеного його майнового права є обґрунтованими і такі підлягають судовому захисту шляхом усунення перешкод позивачу в користуванні будинком у спосіб визнання відповідача такою, втратила право на користування цим житлом. При цьому підстав для застосування судом положень ч.2 ст.405 ЦК України суд не вбачає, оскільки відповідач визнається втратившою право на користування житлом в силу втрати статусу члена сім'ї власника житла, а не відсутності у житлі протягом року без поважних причин. Також, визнаючи відповідача втратившою право на житло суд враховує наступне. Відповідно до ст.154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Згідно з ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки судом встановлено, що починаючи з 2003 року відповідач у спірному будинку не проживала, її діти: [PERSON] досяг чотирнадцяти років і за місцем реєстрації ніколи не проживав, [PERSON] не досяг десяти років і згідно закону його місцем проживання є місце проживання його матері, а тому є всі підстави для визнання неповнолітніх дітей відповідача такими, що втратили право на користування житлом позивача разом із своєю матір'ю [PERSON] При цьому суд вважає, що у такий спосіб права неповнолітніх дітей жодним чином не будуть порушені, оскільки встановлено, що такі забезпечені житлом за місцем фактичного проживання відповідача. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, одночасно суд визначає, що відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням, а з врахуванням положень ст.18 ЦПК України, таке рішення суду є обов'язковим для виконання відповідним органом державної реєстрації місця проживання. У зв'язку із наведеним позовні вимоги про зняття з реєстрації відповідача з неповнолітніми дітьми задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 680 грн. 00 коп. Щодо відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу то в їх стягненні слід відмовити, оскільки позивачем не доведено їх розмір у відповідності до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України.

Outcome: partial