Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Вільшанська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про поновлення строку на звернення до суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що як стверджує позивач, відповідач по справі є його рідним братом. [INFO] померла їх мати [PERSON]. У 30.01.2002 році [PERSON] у Сухоташлицькій сільській раді склала на ім'я позивача заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку [NUMBER] площею 4,28га, яка розташована на території Сухоташлицької сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області. Позивач зазначає, що є інвалідом II групи, постійно лікується, знаходиться постійно під наглядом лікарів та приймає медикаменти. Час від часу лікується стаціонарно. Стан його здоров'я постійно з віком погіршується. Позивач не має юридичної освіти і не має знань в області спадкового права. Як зазначає позивач, він проживає в м. Запоріжжя. Позивач попросив відповідача оформити на нього спадщину після смерті матері і віддав йому заповіт та державний акт. Через деякий час відповідач подзвонив йому та повідомив, що з оформленням спадщини все нормально. У наступні роки відповідач щороку передавав йому продукти в основному м'ясо свині. Позивач зазначив, що вважав що відповідач обробляючи його землю, сплачує орендну плату. Весною 2013 року йому родичі дружини, які проживають в с. Сухий Ташлик, Вільшанського району повідомили, що відповідач оформив спадщину після смерті матері на себе. Тим самим відповідач цинічно обманув його, ввів в оману нотаріуса яка оформляла спадщину. Позивач вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року видане державним нотаріусом Вільшанської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] є недійсним, оскільки складене внаслідок обману зі сторони відповідача, який навіть не вказав його як спадкоємця, не вказав адресу і його телефон. Позивач також вважає, що пропустив строк позовної давності через поважні причини, оскільки є інвалідом II групи, постійно хворіє та добросовісно помилявся відносно того, що відповідач оформив спадщину на нього. Позивач просить суд поновити строк для звернення до суду, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року видане Вільшанською державною нотаріальною конторою та стягнути із відповідача судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. З приводу пропуску строку позовної давності зазначив, що позивач пропустив його оскільки дізнався про порушення своїх прав лише у 2013 року, окрім того він є інвалідом ІІ групи у зв'язку із чим постійно перебуває на лікуванні та є юридично не обізнаним. Враховуючи вищевикладене просив суд поновити строк позовної давності. Також зазначив, що позивач знав про смерть матері, був на її похороні. Після похорону матері, він сказав відповідачу щоб той оформив на нього спадщину. Разом із тим, нотаріально посвідченої довіреності на здійснення вказаних дій, відповідачу не надав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Показав, що дійсно позивач є його рідним братом. [INFO] померла їх мати [PERSON]. Останні роки життя мати була лежачою і за нею постійно наглядала та допомагала дружина відповідача. При житті та після смерті матері позивач неодноразово у присутності інших осіб висловлювався, що оскільки дружина відповідача доглядала за матір'ю, то він немає ніяких претензій до спадщини і бажає, щоб спадщину оформили на дружину відповідача. Відносини між ними як братами були нормальні, завжди допомагали один одному, передавали передачі та ін.. Жодних прохань про переоформлення спадщини на позивача від останнього ніколи не надходило. Крім того, після смерті матері позивач хотів нотаріально відмовитись на користь дружини відповідача від спадщини, проте до нотаріуса вони не змогли потрапити оскільки була велика черга. Коли відповідач звернувся до нотаріуса щодо переоформлення спадщини на свою дружину, то виявилось що це буде значно дорожче ніж оформити на нього. Він зателефонував позивачу і запитав чи той не заперечує щоб спадщину оформили на відповідача. Позивач повідомив що немає жодних претензій щодо спадщини та сказав, щоб оформляли спадщину на кого захочуть. Зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності та просить суд з цієї підстави відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник Вільшанської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився. Надіслав письмове заперечення до суду в якому вказав, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року видано відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав скасовувати його немає. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до ч. 1 ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність поновлення пропущеного позивачем строку для звернення до суду, у зв'язку із тим, що останній є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 6), та регулярно знаходився на стаціонарному лікуванні у зв'язку із поганим станом здоров'я, що підтверджується випискою із медичних карток та виписними епікризами із історії хвороби (а.с. 13-20). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільшанського управління юстиції у Кіровоградській області 26.03.2013 року (а.с. 8), [INFO] померла [PERSON] в с. Сухий Ташлик, Вільшанського району, Кіровоградської області. В судовому засіданні безспірно встановлено що померла [PERSON] є матірю позивача та відповідача. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщину на майно що належало останній, а саме на земельну ділянку [NUMBER], площею 4,28 га, яка знаходиться на території Сухоташлицької сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області. За життя, а саме 30.01.2002 року, [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, заповіла синові [PERSON], тобто позивачу по справі. (а.с. 10). Разом і з тим, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 18.10.2006 року державним нотаріусом Вільшанської державної нотаріальної, спадкоємцем майна [PERSON] став її син [PERSON], відповідач по справі. Спадкове майно на яке видане вказане свідоцтво складається із земельної ділянки [NUMBER], площею 4,28 га, яка знаходиться на території Сухоташлицької сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області. (а.с. 5). Сторони в судовому засіданні не заперечували той факт, що позивач знав про смерть матері та був на її похороні. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що давно знає братів [PERSON], які є позивачем та відповідачем по справі. Зазначив що позивач після смерті [PERSON] приїздив до нього та розпитував як правильно оформити спадщину після смерті матері на дружину відповідача, оскільки та постійно доглядала за покійною. Позивач звернувся саме до нього по тій причині, що він уже раніше був у схожій ситуації, а тому знав що потрібно робити. У його присутності позивач стверджував, що немає жодних претензій щодо майна покійної оскільки він тут не проживає, а мати доглядала дружина відповідача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що також давно знає братів [PERSON], оскільки позивач є його кумом, а відповідач давнім товаришем. З приводу майна, що залишилось після смерті [PERSON] неодноразово чув, як за життя так і після смерті останньої, позивач говорив що немає жодних претензій щодо майна матері оскільки він тут не проживає. У зв'язку із тим, що мати доглядала дружина відповідача, то він бажає щоб спадщину після смерті матері записали на неї. У суду немає підстав ставити під сумнів покази свідків і таких доказів суду не надано. Згідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно копії спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON], заяву у строки передбачені ст. 1270 ЦК України, подав лише відповідач. Позивачем заява про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріуса не подавалась. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач знав про смерть спадкодавця та був присутній на її похороні. Хоча на позивача і був складений заповіт померлою, проте [PERSON] у встановлений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини не звернувся. Твердження позивача, що він довірив оформити спадщину на нього своєму братові, тобто відповідачу по справі, є безпідставними та не підтверджуються жодним доказом по справі. Посилання позивача на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року є незаконним по тій причині, що відповідач не повідомив нотаріусу адресу та телефон позивача, не ґрунтуються на нормах закону та є безпідставними, оскільки не передбачено обов'язку спадкоємців повідомляти контактні дані інших спадкоємців. Крім того, відповідач у своїй заяві про прийняття спадщини повідомив нотаріусу про наявність інших спадкоємців, серед яких є і позивач, проте, як він пояснив у судовому засіданні, точної адреси позивача та його телефону він не знав. Відповідно до інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, яка була чинна як на момент відкриття спадкової справи, так і на момент видачі Вільшанською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року, не передбачено обов'язок нотаріуса розшукувати спадкоємців. Посилання позивача як на підставу неподання своєчасно заяви про прийняття спадщини до нотаріуса на те, що він не має юридичної освіти та не має знань у сфері спадкового права є безпідставними. Таким чином, судом встановлено, що позивач знав про смерть спадкодавця, мав реальну можливість звернутись до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, проте не зробив цього. Крім того, як підтверджується показами відповідача та свідків, позивач неодноразово висловлювався що немає жодних претензій на майно, що залишилось після смерті його матері. Нотаріусом правомірно у відповідності із чинним на той час законодавством видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2006 року. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, про те що позовні вимоги задоволенню не підлягають за безпідставністю. На підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із тим що позивач є інвалідом ІІ групи, судовий збір слід віднести на рахунок держави. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed