Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення коштів. Просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008р. за жовтень 2018 року в розмірі 11625,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, з [PERSON] та [PERSON] , а також з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього в сумі 45972,25 грн. На даний час рішення суду звернуто до примусового виконання, та виконується щодо кожного із відповідачів у Личаківському, Сокальському та Самбірському відділах державної виконавчої служби. Однак відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, заборгованість по договору кредиту не погасили та допустили прострочення виконання грошового зобов`язання за договором кредиту, а тому просить позов задоволити. В судове засідання позивач не з`явився, заявою до суду просить справу слухати у його відсутності і позов задоволити в повному об`ємі. З врахуванням представлених документів, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, пояснивши що відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512, 1054 ЦК України, отже умови договору кредиту № 22/2008 ЛФ не можуть застосовуватись до відносин між [PERSON] та [PERSON] , оскільки кредитні відносини, що виникли внаслідок укладеного договору кредиту не передбачають можливості заміни кредитора - фінансової установи на фізичну особу. Тому просить в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] , а також солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього в сумі 45972,25 грн. (а.с. 3-7) У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає встановленим, і таким, що не підлягає доказуванню у даному судовому процесі, факт наявності у відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також у [PERSON] та [PERSON] солідарного грошового зобов`язання перед позивачем, що випливає з умов договору № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року. Ст. 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов`язання сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з правовими положеннями ст. 549 ЦК України штраф та пеня, як різновиди неустойки, є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Крім цього, ч. 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З наведеного випливає, що у випадку невиконання або неналежного виконання взятого на себе зобов`язання, що випливає з умов договору, боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора неустойку у виді штрафу або пені, залежно від способу у який було здійснено порушення зобов`язання, у розмірі встановленому договором. Однак, як встановлено судом, на даний час відповідачами грошове зобов`язання за умовами кредитного договору перед позивачем не погашене, рішення суду про стягнення кредитної заборгованості перебуває у різних виконавчих службах на стадії примусового виконання, проте на даний час не виконане. Таким чином, оскільки протягом спірного періоду - жовтень 2018 року відповідачами було допущено порушення взятого на себе грошового зобов`язання за умовами кредитного договору, а тому у них виник обов`язок по сплаті неустойки у виді пені, розмір якої встановлений п.4.3 цього договору у розмірі 3% від суми залишку за кожен день користування кредитом. Тому у судовому порядку слід стягнути вказані суми нарахованої пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд погоджується з принципом проведених розрахунків і вважає їх вірними. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачів компенсації за відрив від звичайних занять, то в задоволенні такої слід відмовити, оскільки суду не надано доказів понесення такої. При цьому у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави слід стягнути суму судового збору у зв`язку з тим, що позивача, згідно чинного законодавства, звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial