Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач звернувся з зазначеним позовом, в якому просив суд поновити йому строк для звернення до суду, провести розподіл сумісно нажитого майна, що набуто в період шлюбу та визнати за ним право власності без виділення в натурі на ? частку жилого будинку за адресою [ADDRESS], на ? частку торгового павільйону, розташованого за адресою [ADDRESS], на ? частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS], на ? частку автомобілю марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску та визначити порядок користування автомобілем та жилим будинком, а також судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні в усній формі представником позивача було заявлено про визначення порядку користування жилим будинком шляхом виділення позивачу в користування ізольованої житлової кімнати №1-14, згідно плану будинку, площею 19.5кв.м, а решту приміщень залишити в спільному користуванні. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду справи Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та в обґрунтування заявлених вимог, пояснила, що сторони перебували в шлюбі з 12.01.1990 року по 29.04.2011 року. За час шлюбу вони за сумісні кошти придбали та перебудували жилий будинок по [ADDRESS], який позивач оцінює в 4000000грн., торговий павільйон за адресою [ADDRESS], який позивач оцінює в 625000 грн., земельну ділянку під павільйоном вартістю 625000грн, та автомобіль марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер [NUMBER] вартістю 200000 грн. На підтвердження того, що майно придбане за спільні кошти пояснила, що позивач з 1986 по 1992 роки працював електромонтажником, з 1992 разом з дружиною продавав одяг на ринку смт. Володарське, с 1992 по 1999 роки їздив на закупку речей в м. Москва, а дружина торгувала. В 1998 році перейшли на торгівлю продуктами харчування і він завозив товар в магазин. З 2001 року почали перебудову жилого будинку, він робив фундамент, закупав будівельні матеріали. В 1993 році по 2000 рік займався вирощуванням овочів в теплицях та їх реалізацією, пізніше вирощував і реалізовував свиней. В період шлюбу відповідачка брала кредит на розвиток бізнесу, а не на придбання автомобілю. Автомобіль був придбаний за готівкові кошти. Після розірвання шлюбу він став проживати в м. Маріуполі, але ж мав вільний доступ до спільного майна і користувався ним, а тому не було потреби в розподілі майна. В квітні 2014 року було порушене його право користування спільним майном, що підтверджується висновком Володарського РВ ГУМВСУ в Донецькій області. Дружина та діти влаштували скандал та вигнали його з будинку. Вважає, що строк для звернення в суд про розподіл сумісного майна не пропущений, тому що право його було порушене лише 2014 році. Просила визнати за позивачем право на ? частину вищезазначеного майна без виділення в натурі та визначити порядок користування будинком, передавши йому в користування жилу кімнату №1-14, згідно плану будинку, площею 19.5кв.м, а решту приміщень залишити в спільному користуванні. Проти експертного дослідження для визначення порядку користування будинком та вартості спірного майна заперечувала. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували, мотивуючи тим, що шлюб з відповідачем був розірваний в 2011 році і з того часу він в будинку не проживав, а тому, звертаючись в суд про розподіл майна в серпні 2015 року, він пропустив строк давності. Окрім того відповідач пояснила, що торговою підприємницькою діяльністю вона займалась ще до шлюбу з позивачем, та безпосередньо на ринку реалізовувала одяг. На той час вона мала особисті кошти від підприємницької діяльності, на які мала намір побудувати в смт. Володарське магазин. В січні 1990 році вона одружилась з позивачем. За час шлюбу він пропрацював перші півроку електриком на будівництві. Після цього ні дня не працював і домашнім господарством не займався, підприємцем не був. Сімейний бюджет забезпечувала лише вона, та допомагали її батьки, доки вона була в декретній відпустці. В 2000 році позивача побили та він отримав травму голови та тривалий час знаходився на лікуванні. Після травми також ніде не працював. В подальшому, після отримання інвалідності, навпаки, замість поповнення сімейного бюджету, програвав всі сімейні кошти на ігрових автоматах. Під час шлюбу, але за кошти від підприємницької діяльності, та за допомогою своїх батьків, а не за спільні кошти, вона побудувала торговий павільйон на ринковій площі смт. Володарське, в якому на теперішній час реалізує свою підприємницьку діяльність. В подальшому, як підприємцю їй була продана земельна ділянка для обслуговування торгового павільйону, яку вона також придбала за кошти від підприємницької діяльності, а не на спільні кошти. В період шлюбу вони з позивачем придбали будинок по [ADDRESS], але проживали у її батьків. Після смерті її батьків і після реалізації спадкового будинку, на ці кошти вона розпочала переобладнання будинку до теперішнього стану. В 2007 році вони з позивачем вирішили придбати для сім'ї автомобіль марки УАЗ модель 3163030. Так як власних коштів на його придбання не було, вони домовились взяти гроші в кредит в банку. Кредит був оформлений на її ім'я, а позивач виступив поручителем. На ці гроші в 2007 році був куплений спірний автомобіль марки УАЗ модель 3163030, а кредит до теперішнього часу не сплачений. В 2011 році позивач покинув сім'ю та став проживати окремо. Навесні 2011 року подав на розлучення і шлюб був розірваний. Після розлучення вони в усній формі домовились, що він забирає спірний автомобіль собі, а на інше майно не претендує. На цих умовах він на зазначеному автомобілі поїхав з дому, але ж деякі його особисті речі в будинку залишились. Через деякий час, він автомобіль привіз додому на евакуаторі, пошкоджений після ДТП і до теперішнього часу він перебуває в пошкодженому виді і тому користуватись ним неможливо. В 2014 році до будинку прийшов без попередження, посварився з сином і пішов. Заперечує проти виділення йому в користування кімнати 1-14, згідно плану тому що в цій кімнаті проживає вона. Решта дві житлові кімнати на другому поверсі будинку займає їх син з дружиною та малолітньою дитиною, які продовжують проживати з нею. Просить відмовити в позові. Представник ТОВ « Кейт-коллект» неодноразово повідомлявся про час і місце судового розгляду справи, але ж до суду в призначений час не з'явився, свою позицію за позовом не висловив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом, на підставі копії судового рішення Володарського районного суду Донецької області від 29.04.2011 року встановлено, що сторони з 12.01.1990 року до 29.04.2011 року перебували в шлюбі, який був зареєстрований Володарським райвідділом реєстрації актів цивільного стану. ( а.с.6) На підставі матеріалів інвентарної справи КП «Володарське БТІ» на будинок [ADDRESS], яка була досліджена в судовому засіданні, встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку від 08.06.2000 року, посвідченого нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2200, відповідачка [PERSON] придбала у [PERSON] жилий будинок за адресою [ADDRESS] жилою площею 16.1 кв.м за 1000 грн. Зазначений договір купівлі-продажу будинку пройшов державну реєстрацію в КП «Володарське БТІ 20.07.2001 року. В подальшому із матеріалів інвентарної справи випливає, що будинок на підставі рішення Володарської селищної ради Донецької області № 58 від 23.05.2001 року був перебудований з одноповерхового жилою площею 16.1 кв.м на двоповерховий жилою площею 61кв.м, загальною площею 228.5 м та прийнятий в експлуатацію 04.08.2006 року, про що свідчить розпорядження Голови районної державної адміністрації №339 від 04.08.2006 року про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу та відповідний акт приймальної комісії. Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] 19.08.2006 року було зареєстроване право власності на зазначений будинок, на підставі рішення Володарської селищної ради від 09.08.2006 року, за [PERSON]. Як вже зазначалось будинок, згідно з технічної документації складається з двох поверхів, На першому, відповідно до експлікації та плану розташовані одна житлова ізольована кімната №1-3 (гостинна) площею 15.1 кв.м, а також веранда, коридор, коридор, столова, кухня, коридор, ванна, туалет, коридор, гараж. На другому поверсі розташовані три жилі ізольовані кімнати ( №1-12 площею 15.8 кв.м,1-13 площею 10.6 кв.м, 1-14 площею 19.5 кв.м) коридор, та ігрова. На території садиби також окрім дома розташовані колодязь,погреб, веранда. Загальна площа часток приміщень будинку складає 228.5 кв.м. Із них загальна площа 223.3 кв.м, жила площа 61 кв.м площа приміщень не включених в загальну 5.2 кв.м. Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15.03.2007 року загальна вартість нерухомого майна за адресою [ADDRESS], складала 44566 грн. На підставі цих доказів суд вважає доведеним, що незважаючи на те, що право власності на спірний будинок було оформлене на відповідача, він був придбаний в період шлюбу сторін, для їх сумісного проживання з іншими членами їх сім'ї. Зазначений будинок в подальшому був перебудований, значно поліпшений. Стороною відповідача не спростовані доводи позивача про те що позивач особисто власним трудом приймав участь в його перебудові. А тому, суд визнає зазначений будинок, право власності на який остаточно було оформлене 19.08.2006 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], на підставі положень ст.60 СК України , якими встановлено, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). На цих же підставах суд визнає об'єктом права спільної сумісної власності автомобіль марки УАЗ модель 3163030, тип легковий універсал, державний номер [NUMBER], 2006 року випуску, який, згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], було придбано в період шлюбу для потреб сім'ї 30.09.2007 року та зареєстровано 11.01.2008 року на ім'я [PERSON] РЕР смт. Володарське УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області. Згідно з положеннями ст. 63,68,69,71 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя їх частки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі викладеного, враховуючи, що позивач не просить поділу майна в натурі, а просить лише про виділення йому ідеальної долі в спільному сумісному майні подружжя, при тому що між сторонами відсутній шлюбний договір, або інша домовленість про розподіл зазначеного майна, суд вважає, що частки сторін в спільному сумісному майні подружжя є рівними і кожному з них належить по ? частки спільного сумісного майна. А тому за позивачем слід визнати право на ? частку спірного будинку та автомобілю. Що стосується позовних вимог щодо виділу частки із торгового павільйону за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки для його обслуговування по [ADDRESS], то, на думку суду, ці вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом із матеріалів інвентаризаційної справи КП «Володарське БТІ», досліджених в судовому засіданні, встановлено, що на підставі дозволу №38 на індивідуальне будівництво, який було видано 23.07.1998 року, Володарською районною державною адміністрацією на ім'я [PERSON], яка із пояснень сторони відповідача є матір'ю відповідачки, рішенням виконкому Володарської селищної ради №10 було дозволено будівництво торгового павільйону в смт. Володарське на торговій площі та на ім'я [PERSON] було виготовлено проектно-технічна документація на забудову. В подальшому в дозволі та проектно-технічній документації були внесені виправлення на ім'я [PERSON]. Згідно з рішенням Володарської селищної ради від 09.06.1999 року №64/1 був затверджений акт прийняття торгового павільйону до експлуатації та надано право на оформлення права власності в Володарському БТІ. Відповідно до свідоцтва про право власності від 21.06.1999 року, [PERSON] отримала право особистої власності на торгівельний павільйон, розташований [ADDRESS] на підставі рішення Володарської селищної ради від 09.06.1999 року №64/1. Сторонами не заперечувалась і це визнається в порядку ст.61 ЦПК України доведеним, що відповідачка до шлюбу, після укладення шлюбу і по теперішній час займалась та займається підприємницькою діяльністю. Це ж підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків фізичної особи - підприємця [PERSON], яка видана Мангуською ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області. ( а.с.140) Відповідно до ст.22 КпШС, який діяв на момент виникнення права власності на спірну забудову майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з вимогами ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтувались на припущеннях. Відповідно до висновків Верховного суду України, викладених в постановах ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України від 1.02.2014 року та правових висновків Верховного Суду України викладених в Постанові від 11 березня 2015 (справа №6-21цс15) встановлено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти визнання торгівельного павільйону сумісною власністю подружжя , мотивуючи тим, що торговий павільйон хоча і набуто в період шлюбу, але ж вона його збудувала особисто за власні кошти, які вона мала до шлюбу та кошти від підприємницької діяльності Позивач в період будівництва павільйону не мав самостійного заробітку тому що ніде не працював без поважної причини, домашнім господарством не займався і ніякого доходу сім'ї не приносив. Зазначений торгівельний павільйон вона збудувала для реалізації своєї підприємницької діяльності та продовжує його використовувати з цією метою, а тому цей факт підлягав доказуванню в суді . Позивачем і його представником в ході судового розгляду не надані належні докази про те що він на момент будівництва павільйону мав самостійний доход і що зазначений об'єкт нерухомості був набутий подружжям за рахунок їх спільної участі коштами або спільною працею. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він не мав самостійного заробітку із поважних причин. Твердження представника позивача про те що позивач в той період працював, займався вирощуванням та реалізацією овочів та свиней не можуть бути прийняті судом як доказ, тому що самі по собі потребують доведення належними доказами. А, виходячи із норм ст.60 ч.4 ЦПК України та ч.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009 р. доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому суд не вважає торгівельний павільйон за адресою [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], а тому в задоволенні позовних вимог про виділення його частки у спільній сумісній власності позивачу слід відмовити. Також судом встановлено, на підставі копії Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] та договору купівлі-продажу від 01.09.2005 року, що право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення по [ADDRESS] площею 0,0081га, відповідач отримала як приватний підприємець для здійснення підприємницької діяльності та обслуговування торгівельного павільйону. Аналізуючи правові підстави визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, передбачені ст.60 СК України, за якими майно, набуте в період шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності за умови не тільки факту придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, та правові підстави набуття права власності на землю згідно з положеннями ст.120 ЗК України в редакції на 01.01.2005 року, якими встановлено, що право власності на земельну ділянку під спорудами визначається правом власності на споруду, а саме до власника споруди переходить право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, без зміни її цільового призначення, враховуючи, що торгівельний павільйон не визнаний судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а земельна ділянка розташована під його спорудою надана [PERSON] як приватному підприємцю для здійснення підприємницької діяльності, суд вважає, що немає підстав для визнання зазначеної земельної ділянки об'єктом права спільної сумісної власності, та позовні вимоги про виділення частки із зазначеного майна не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо користування позивачем майном щодо його частки у праві спільної власності, суд вважає наступне. Володіючи правом порушувати цивільний процес, заінтересовані особи наділені можливістю визначати межі судового захисту, оскільки ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних (юридичних) осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 зазначеної статті надає право особі, яка бере участь в справі, розпоряджатись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таким чином встановлюючи матеріальні та процесуальні межі судового розгляду. Під матеріальними межами судового розгляду законодавець передбачає обов'язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Це дозволяє дійти висновку, що такі особи мають право визначати підстави та предмет позову, предмет спору. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за зверненням заінтересованої особи. Згідно ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду справи по суті, шляхом подання письмової заяви, змінити предмет або підставу позову. Згідно з п.3 Постанови Верховного Суду України №14 від 1812.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. В позовній заяві вимоги позивача про визначення порядку користування жилим будинком та автомобілем є неконкретизованими. В ході судового розгляду справи представником позивача в усній формі була оголошена позиція позивача щодо визначення порядку користування жилим будинком по [ADDRESS], а саме, що він бажає отримати в користування жилу кімнату № 1-14, згідно плану будинку, площею 19.5кв.м, а решту приміщень будинку залишити в спільному користуванні. Зазначену заяву суд приймає і розглядає як уточнення позовних вимог. Що стосується порядку користування автомобілем позивач і його представник не скористались правом уточнити свої вимоги та сформулювати їх в частині визначення порядку користування автомобілем. Виходячи із змісту ст.10,11 ЦПК України, вищезазначеної постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення в цивільних справах», суд не може самостійно вийти за межі заявлених вимог та на свій розсуд сформулювати та розширити позовні вимоги, а тому позовні вимоги в частині визначення порядку користування автомобілем слід залишити без задоволення. Визначаючи порядок користування спірним жилим будинком, суд виходить із положень ст. 321 ЦК України, яка закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, зідно якого право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Після вирішення судом питання про виділення позивачу його ? частки в спільному сумісному майні подружжя, зазначений будинок став об'єктом спільної часткової власності з ідеальною 1/2 часткою кожного з подружжя (сторони), відповідно до поняття спільної часткової власності викладеного в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Така правова позиція Верховного Суду України щодо порядку визначення користування співвласниками спільною частковою власністю та порядку виділу в натурі ними своїх часток будинку висловлена у справі № 6-12цс13 від 3 квітня 2013 року, яка є обов'язковою для суду. Судом сторонам роз'яснювалось право на проведення судової будівельно-технічної експертизи для вирішення питань можливих варіантів розподілу будинку, згідно їх ідеальних часток та визначення порядку користування житловим будинком, але ж сторони від проведення експертного дослідження відмовились. Судом на підставі досліджених доказів, встановлено, що спірний жилий будинок за адресою [ADDRESS], згідно з технічної документації складається з двох поверхів. На першому, відповідно до експлікації та плану розташовані одна житлова ізольована кімната №1-3 (гостинна) площею 15.1 кв.м, а також веранда, коридор, коридор, столова, кухня, коридор, ванна, туалет, коридор, гараж. На другому поверсі розташовані три жилі ізольовані кімнати (№1-12 площею 15.8 кв.м, 1-13 площею 10.6 кв.м, 1-14 площею 19.5 кв.м) коридор, та ігрова. На території садиби також окрім дома розташовані колодязь, погреб, веранда. Загальна площа приміщень будинку складає 228.5 кв.м. Із них загальна площа 223.3 кв.м, жила площа 61 кв.м площа приміщень не включених в загальну 5.2 кв.м. Таким чином ? частка позивача в будинку складає 114.25 кв.м загальної площі та із них 30.5 кв.м - жилої площі. Позивач просив виділити йому в користування кімнату № 1-14, згідно плану будинку, площею 19.5 кв.м, а решту приміщень будинку залишити в спільному користуванні. Відповідачка проти задоволення його вимог заперечувала, мотивуючи тим, що позивач, на відміну від неї, в будинку постійно не проживає, а зазначена ним кімната завжди знаходилась і знаходиться в її користуванні. Окрім того повідомила, і це не заперечувалось стороною позивача, що в будинку також проживає їх син з дружиною та дитиною, які займають решту 2 жилі кімнати на другому поверсі. Таким чином, визначаючи порядок користування жилим приміщенням, суд, виходить із того, що здійснення права спільної власності грунтується на простому принципі: реалізація права одним з співвласників не повинна зава\-жати реалізації інтересів інших співвласників і членам їх сім'ї, які, проживаючи в будинку і згідно з ст. 156 ЖК України, мають право на користування житловим приміщенням нарівні із власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цією жилою площею, а також враховує норми жилої площі в Україні встановлені ст.47 ЖК України -13,65 кв.м на одну особу. На підставі досліджених доказів та враховуючи права позивача та інтереси інших співвласників та членів сім'ї позивача і відповідача, які проживають в будинку, суд вважає доцільним виділити та передати в безпосереднє користування позивача жилу кімнату №1-3 згідно плану будинку загальною площею 15.1 кв.м на першому поверсі будинку, яка є ізольованим жилим приміщенням. Решту приміщень (за виключенням приміщень 1-12,1-13,1-14, розташованих на другому поверсі, згідно плану будинку, якими користуються інші члени сім»ї та відповідач) залишити в спільному користуванні. Таке рішення суду відповідає зазначеній вище правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-12цс13 від 3 квітня 2013 року, згідно якої виділені в користування приміщення можуть не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Суд не приймає доводи сторони відповідача про відмову в позові на підставі пропуску позивачем строку позовної давності, встановленого ст.72 СК України, тому що, згідно ст. 72 ч.2 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатись про порушення свого права власності. Суд вважає доведеним, що позовну давність слід рахувати з 09.04.2014 року, коли позивач із-за конфлікту з іншими членами сім'ї не зміг користуватись будинком, що підтверджується висновком Володарського РВ УМВСУ про його звернення до Володарського РВ із-за конфлікту з відповідачкою та сином. А тому строк для звернення до суду не пропущений. Судові витрати по справі складаються із судового збору. При тому що сторонами не проводилось експертне дослідження з метою встановлення вартості майна, суд встановлює розмір судового збору в максимальному розмірі на момент звернення з позовом, що становить 3654 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені на 40% з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 1462 грн.

Outcome: partial