Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником зазначеної квартири. В належній йому квартирі зареєстровані відповідачі, які не проживають в даній квартирі, з моменту реєстрації, в добровільному порядку відповідачі відмовляються знятись з реєстраційного обліку. Факт реєстрації відповідачів в належній їй квартирі порушують його права власника на вільне користування та розпорядження майном, тому він звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.10.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, заперечень проти винесення заочного рішення не надходило. Відповідачі у судове засідання не з`явилися повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалися. Документів, що підтверджують поважність причин їх відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Представник Органу опіки та піклування в судове засідання за викликом суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності № 89125309 від 08.06.2017р. квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності [NUMBER] від 27.04.2013р. видане реєстраційною службою Комсомольського районного управління юстиції у м.Херсоні, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35583261 від 08.06.2017р.[PERSON], Херсонська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень». Номер запису про право власності 20816219, дата реєстрації - 02.06.2017р. В вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , що підтверджено відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Херсонській області . Згідно акту № 1 обстеження житлових умов про фактичне проживання від 09.09.2020р. складеного комісією ОСББ «Робоча 117А» в тому числі головою правління [PERSON] в ході обстеження квартири [ADDRESS] виявлено, що відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають у вказаній квартирі. Квартира не придатна для проживання, так як в ній відсутнє водопостачання, газопостачання, енергопостачання та каналізація, відсутній ремонт. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 219732315 від 10.08.2020р. [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу серія 0233 від 29.03.2000р. належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація відповідачів, які не проживають в квартирі, створює перешкоди у користуванні позивачем належним йому майном, отже позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком, обґрунтовані, та підлягають задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved