Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Кременецького районного комунального бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Семенюк Ю.В. позовні вимоги підтримав та пояснив, що 20 жовтня 2011 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області по справі №22ц-32, визнано недійсним свідоцтво від 27.07.2006 р. про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , видане виконкомом Жолобівської сільської ради на ім`я [PERSON] , скасовано державну реєстрацію права власності за останньою, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] і виділено йому в натурі у власність майно, зазначене у даному рішенні. Державна реєстрація прав згідно вищезазначеного рішення суду здійснена Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації 17.11.2011 р. за реєстраційним №15217379, про що позивачу був наданий відповідний витяг №32075543 за підписом реєстратора Хомлюк С.М. та начальника БТІ Цьмух Т.А. Проте, всупереч рішенню суду, відповідач не визнає його право особистої власності на належне йому нерухоме майно і при реєстрації в графі «форма власності» зазначає «приватна спільна часткова». Крім того, відповідач, всупереч закону, за цим рішенням суду зареєстрував також і право власності на іншу 1/2 частину будинковолодіння за [PERSON] , хоча суд, скасувавши за нею право власності на майно, не визнав за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, а лише розділив у натурі між ними майно, констатувавши за позивачем право власності на його частину. Тобто, з 2011 року [PERSON] не може з вини відповідача належним чином зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості у Державного реєстратора Кременецької міської ради, оскільки не може беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. А тому, представник позивача просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на виділене в натурі нерухоме майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , набуте на підставі рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року, яке не визнається відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідно до рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Зокрема, виділено у власність [PERSON] гараж 1-1 площею 29,6кв.м,, 1/2 коридор 1-5, площею 6,85 кв.м., кімнату 1-8, площею 17,5 кв.м., кімнату 1-9, площею 11,9 кв.м., лоджію 1-14, площею 2,5 кв.м., 1/2 коридор 1-10, площею 8,0 кв.м., кімнату 1-12, площею 14,9 кв.м., кімнату 1-13, площею 13,9 кв.м. В даному рішенні апеляційного суду визнано право власності за позивачем на частину майна і при цьому не вказано визнання права власності на індивідуальне конкретно визначене майно та припинення права спільної часткової власності. В зв'язку з цим Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності згідно рішення суду на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] із зазначенням форми власності «приватна спільна часткова». Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. В даному випадку позивач мав би звертатися з позовом про виділення у власність в натурі окремого індивідуально визначеного нерухомого майна, де відповідачем мав бути інший співвласник майна - [PERSON] . Кременецьке районне комунальне бюро технічної інвентаризації є неналежним відповідачем у даній справі. Позивачем не заявлено позовних вимог до відповідача щодо оскарження можливих дій чи зобов`язання вчинити дії, або ж зазначення інших правовідношень. Яким чином відповідач може не визнавати право власності позивача на майно, якщо 17.11.2011 року було проведено державну реєстрацію будинковолодіння за реєстраційним номером 15217379. Кременецьке РК БТІ не наділене повноваженнями державної реєстрації та не є державним реєстратором в розумінні закону, тому відповідно не може вносити будь-які зміни в реєстраційні записи. Право власності позивача на 1/2 частину будинковолодіння підтверджено, як рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року, так і Витягом про державну реєстрацію від 17.11.2011 року №32075543, тому підстав застосування ст. 392 Цивільного кодексу України немає. В рішенні апеляційного суду Тернопільської області вказано: «Колегія суддів приходить до висновку, що [PERSON] слід виділити частку в майні відповідно до висновку експертизи, із запропонованого варіанту, що реально складає 46/100 частин домоволодіння, а 54/100 частин домоволодіння залишити іншому співвласнику». Також в рішенні суду вказані конкретні приміщення, що були виділені у власність [PERSON] . Тому, в Кременецького РК БТІ були всі підстави для державної реєстрації права власності на 1/2 частину будинку за [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, вважаємо, що даний позов є безпідставним та необгрунтованим, пред`явленим до неналежного відповідача, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Державний реєстратор Кременецької міської ради в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року визнано недійсним свідоцтво серії [NUMBER] про право власності від 27.07.2006 р., видане виконкомом Жолобівської сільської ради на ім`я [PERSON] та рішення виконкому Жолобівської сільської ради від 19 червня 2006 року №9 «Про порядок оформлення права власності на нерухоме майно». Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на [PERSON] за реєстровим номером 152173379. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Зокрема, виділено у власність [PERSON] гараж 1-1 площею 29,6кв.м,, 1/2 коридор 1-5, площею 6,85 кв.м., кімнату 1-8, площею 17,5 кв.м., кімнату 1-9, площею 11,9 кв.м., лоджію 1-14, площею 2,5 кв.м., 1/2 коридору 1-10, площею 8,0 кв.м., кімнату 1-12, площею 14,9 кв.м., кімнату 1-13, площею 13,9 кв.м. У власність [PERSON] виділено підвал 1-2, площею 6,4 кв.м., підвал 1-3, площею 5,5 кв.м., кухню 1-4, площею 31,4 кв.м., Ѕ коридор 1-5, площею 6,85 кв.м., кухню 1-6, площею 14,8 кв.м., кімнату 1-7, площею 31,4 кв.м., 1/2 коридору 1-10, площею 8,0 кв.м., кімнату 1-11, площею 16,4 кв.м. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №32075543 від 17.11.2011 року [PERSON] належить Ѕ частина житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS] , форма власності приватна спільна часткова. 08 квітня 2021 року [PERSON] звертався в Кременецьке РК БТІ з вимогою про внесення виправлення у запис про державну реєстрацію прав, а саме до графи «права власності», виключивши з даної графи «спільна часткова». Відповідно до повідомлення Кременецького РК БТІ від 12 квітня 2021 року, реєстрація права власності належної [PERSON] частини нерухомого майна в [ADDRESS] проведена реєстратором Хомлюк С.М. 17.11.2011 року правомірно, відповідно до рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20.10.2011 року. Згідно із положеннями, зокрема, ст.15,16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Судом встановлено, що право власності позивача на 1/2 частину будинковолодіння підтверджено як рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2011 року, так і Витягом про державну реєстрацію від 17.11.2011 року №32075543, тому підстав застосування ст. 392 Цивільного кодексу України немає. Позивачем не заявлено позовних вимог до відповідача щодо оскарження можливих дій чи зобов`язання вчинити дії, або ж зазначення інших правовідношень. 17.11.2011 року було проведено державну реєстрацію будинковолодіння за реєстраційним номером 15217379. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону. Кременецьке РК БТІ не наділене повноваженнями державної реєстрації та не є державним реєстратором в розумінні закону, відповідно не може вносити будь-які зміни в реєстраційні записи, а тому є неналежним відповідачем у даній справі. Суд зауважує, що позивач звернувся з позовною заявою до неналежного відповідача з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Статтею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до Кременецького РК БТІ, який є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed