Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, мотивуючи його тим, що йому та його батьку [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], в якій з його згоди з вересня 2004р. почала проживати його мати, [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] без реєстрації місця проживання. У зв'язку з наміром позивача та його батька продати дану квартиру, позивач у 2011р. висунув до відповідачів вимогу про виселення з квартир, проте відповідачі вимогу ігнорують, окрім цього, чинять йому перешкоди у доступі до квартири. Просив суд зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні належному йому на праві власності квартирою та виселити відповідачів з квартири. В судовому засіданні представник позивача та позивач доводи позову підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю. У подальшому у судові засідання не з'явилась, з невідомих суду причин, заяв та клопотань про розгляд справи без її участі до суду не подавала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа баз самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, просив позов задовольнити. Свою позицію виклав у письмовому вигляді. У подальшому у судове засідання не з'явився, заяв та клопотань до суду не подавав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників цивільного процесу, суд встановив, що позивачу на праві власності належить ? частка від квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі договору №1888 купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2003р., право власності зареєстровано 22.09.2004р., згідно витягу про реєстрацію права власності від 22.09.2004р. З вказаних письмових доказів встановлюється, що інша ? частка даної квартири належить [PERSON], який, згідно письмових пояснень від 03.02.2014р., доручив усі права щодо користування квартирою позивачу. Таким чином, судом встановлено, що позивачу належить на праві власності ? частини зазначеної квартири, а тому в силу вимог ст.ст. 3,4 ЦПК України де зазначено що кожна особа має право у порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та у спосіб визначений ст. 16 ЦК України, він має право на захист належної на праві власності частки вказаної квартири. Доказів діяти від імені власника, якому належить інша ? частина вказаної квартири суду позивачем не надавалось.. Згідно свідоцтва про народження від 18.09.1986р., відповідач [PERSON] є матір'ю позивача. Як стверджує позивач, з вересня 2004р. з його згоди у вказаній квартирі оселилася та з того часу проживає відповідач - [PERSON], а з нею, без згоди позивача, оселився [PERSON], який є її чоловіком. Дана обставина визнана сторонами та ніким не оспорюється. Деякий час позивач проживав разом із [PERSON] та [PERSON], у подальшому сумісне проживання стало неможливим і позивач виїхав на орендовану ним квартиру, на прохання позивача до відповідачів звільнити житлове приміщення відповідачі не реагували та своїми діями чинили перешкоди останньому у користуванні належним йому майном шляхом зміни замків вхідних дверей. Як пояснив [PERSON] - третя особа у справі, згоди на вселення відповідачів у квартиру, що належить на праві власності йому і його сину - [PERSON], він не давав, будь-яких договорів про найм не укладав із відповідачами та бажає виселити їх із спірного приміщення. Захищати право власності, що належить йому у розмірі ? частини спірної квартири, у передбачений цивільним законодавством спосіб не виявив бажання, та роз'ясненим йому судом на це правом не скористався. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд( ст. 319 ЦК), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(ст.321 ЦК), власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Права власника житла визначені ст.ст.317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права особи на користування таким житлом, залежить від наявності або відсутності прав власника на це житло. З огляду на встановлені судом обставини та відповідні їм норми матеріального права, вбачається, що позовні вимоги про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні належною йому часткою вказаної квартири підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо виселення відповідачів із спірної квартири, суд вважає, що вимоги про виселення з квартири [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки остання є матір'ю позивача, вселилася у спірне майно з його згоди та як член його сім'ї, в розумінні ст. 64 ЖК УРСР, а тому згідно ст.156 ЖК УРСР користується рівним з позивачем правом користування частиною квартирою та не може бути виселена із неї. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (частина 4). Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи, що до вказаного кола осіб відповідач [PERSON] не відноситься, у спірну квартиру вселився із дозволу [PERSON], яка є користувачем житла, позивач та третя особа згоди на вселення його у квартиру не давали, будь-яких договорів з останнім про користування спірним житлом не укладали, то ж правових підстав у відповідача для проживання та користування частиною житла позивача на час розгляду справи суд не вбачає. Тому проживання відповідача за зазначеною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності власника частини квартири, у зв'язку із чим [PERSON] підлягає виселенню з частини вказаної квартири, що належить позивачу, з огляду на що суд вважає обґрунтованими та законними позовні вимоги, щодо виселення та з урахуванням ст. 391 ЦК України вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, сторони повинні доказати суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Outcome: partial