Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визначення часток у праві власності на квартиру. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що на праві спільної сумісної власності позивачу, його сестрі [PERSON] та його матері [PERSON] належить квартира №47, що розташована за адресою: м.Селидове, вул. Нагорна, б. 17, згідно із договором міни від 04.11.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2457, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за №3345 в книзі 29, загальною площею 42,4 кв.м., жилою площею 27,6 кв.м. 26.08.2011 року померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, окрім іншого, водить частка квартири №47, що розташована за адресою: м.Селидове, вул. Нагорна, б. 17. Позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Разом з тим, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у договорі міни квартири від 04.11.1998 року не визначено частки кожного із співвласника. Просив суд визначити частки співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], а саме: що частка [PERSON] становить 1/3 ідеальної частки квартири, частка [PERSON] становить 1/3 ідеальної частки квартири, частка [PERSON], померлої 26.08.2011 року, становить 1/3 ідеальної частки квартири. Учасники справи в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав, відповідач та треті особи не заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне. На праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить квартира №47, що розташована за адресою: м.Селидове, вул. Нагорна, б. 17, згідно із договором міни від 04.11.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2457, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за №3345 в книзі 29, загальною площею 42,4 кв.м., жилою площею 27,6 кв.м. [PERSON] померла 26.08.2011 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії 1-НО №561376, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області 30.08.2011 року. [PERSON] є матірю [PERSON], [PERSON] і [PERSON], що підтверджує копія свідоцтва про народження серії V-НО №379064 від 17.12.1982 року у м.Селидове Донецької області, копія свідоцтва про народження ІІІ-НО №443192 від 25.04.1978 року у м.Селидове Донецької області, копія свідоцтва про одруження І-НО №018980 від 21.07.1998 року у м.Макіївка Донецької області, копія свідоцтва про розірвання шлюбу 1-НО №402374 від 22.12.2004 року, копія свідоцтва про шлюб серії І-НО №469690 від 12.08.2017 року, копія свідоцтва про народження серії ІІ-НО №321719 від 04.11.1974 року, копія свідоцтва про одруження від 25.11.1998 року. Судом встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON], яка померла 26.08.2011 року, є [PERSON], [PERSON] і [PERSON] З матеріалів спадкової справи №143/2011 заведеної Першою селидівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] вбачається, що [PERSON], [PERSON] і [PERSON] звернулись після смерті [PERSON] до Першої селидівської державної нотаріальної контори із заявами: [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, [PERSON] і [PERSON] із заявами про відмову від спадщини на користь [PERSON] Тобто, спадкоємці [PERSON] і [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на користь позивача спадкоємця [PERSON], зокрема від спадкування частки квартири №47, що розташована за адресою: м.Селидове, вул.. Нагорна, б.17, що залишилась після смерті [PERSON], померлої 26.08.2011 року. Постановою державного нотаріуса Першої селидівської державної нотаріальної контори від 25.01.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини у звязку з тим, що у договорі міни квартири від 04.11.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2457 та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за №3345 в книзі 29, не визначено ідеальні частки співвласників. Відповідно до ст. 1226\~ЦК\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні». Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: \~«Згідно з вимогами\~статті 392 цього ж Кодексу\~власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. При смерті співвласника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності виникає з огляду на наступне. Відповідно до пункту 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012\~ № 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18. глави 10 цього ж Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, оскільки позивач позбавлений можливості одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна померлого співвласника, то таке право підлягає розгляду в судовому порядку, шляхом визначення ідеальної частки співвласників нерухомого майна.. У відповідності до ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Судом встановлено, що квартира №47, що знаходиться за адресою: м.Селидове, вул.Нагорна, б.17, належить [PERSON], [PERSON] і [PERSON], яка померла 26.08.2011 року, на праві спільної сумісної власності без виділення ідеальних часток. Відповідно до положень ч. 1 ст. 368 і ч. 2 ст. 372 ЦК України, які визначають, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У договорі міни квартири від 04.11.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2457 та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за №3345, не визначено частки, а тому кожному співвласнику належить 1/3 частка зазначеної квартири. Згідно із ст.. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої ст.89\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. \~\~ \~\~Статтею 16\~цього ж\~Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визначення часток у праві власності є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved