Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі Договору купівлі ? продажу від 20.04.2021 року належить квартира. При укладені договору купівлі-продажу сторони обумовили, що всі зареєстровані особи знімаються з реєстрації за вказаною адресою та вживають відповідні заходи щодо зняття з реєстрації осіб, які фактично втратили право користування даною квартирою. Однак, [PERSON] , який зареєстрований у квартирі, жодного права власності на неї не має та не проживає в даному житловому приміщенні, добровільно з реєстрації не знявся, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Позивач зазначає, що факт реєстрації [PERSON] порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Просить позов задовільнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, позовні вимоги просили задовільнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу від 20.04.2021 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №907. Відповідно до умов даного договору продавці зобов`язались зняти з реєстрації у квартирі [PERSON] до 21.04.2021 року та [PERSON] до 20.05.2021 року. Згідно довідки ЛМКП «Айсберг» № 877 від 19.08.2021 року, виданої [PERSON] , який є власником квартири, але не зареєстрований у ній, в квартирі зареєстрована одна особа [PERSON] . Наведене також підтверджується листом Галицької районної адміністрації ЛМР від 20.07.2021 року щодо розгляду звернення у Центрі надання адміністративних послуг. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим наведене питання вирішується судом, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК, строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі довів належними засобами доказування. Зокрема, відсутність даних про проживання або перебування відповідача у згаданій квартирі, умови договору купівлі продажу засвідчують даний факт, який не спростований в процесі судового розгляду. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Зокрема, судом встановлено, що відповідач з моменту укладення в квітні 2021 року згаданого вище договору купівлі-продажу у даному житловому приміщенні не проживав, не ніс витрат на утримання даного об`єкту нерухомого майна. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Ухвалюючи рішення у даній справі враховую положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), згідно яких втручання держави є порушенням статті 8, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Також враховую, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. В ході розгляду справи не здобуто доказів наявності достатніх триваючих зв`язків у відповідача з квартирою яка належить позивачу. Отже, виходячи з наведеного, судом встановлено, що заявлені позивачем підстави втрати відповідачем права користування жилим приміщенням знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Зокрема, в ході судового розгляду не спростовано те, що відповідач не з`являється за місцем реєстрації понад шість місяців, не несе жодних витрат по утриманню житла, за умовами договору купівлі - продажу мав бути знятий з реєстрації, однак наведені умови виконані не були, з незалежних від волі позивача обставин. Отже, має місце не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Враховуючи наведене, оскільки відповідач зареєстрований та фактично тривалий час не проживає у квартирі, факт реєстрації останнього порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved