Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив визнати дійсною угоду про погашення боргу від 04.02.2014 року, укладену між сторонами, та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], обгрунтовуючи вимоги тим, що за Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 23.01.2014 року з відповідача на його користь стягнуто 400 000 гривень суми боргу за договором позики і на виконання вказаного рішення суду сторони уклали дану угод, однак боржник ухиляється від виконання умов договору, тому позивач вимушений звернутися до суду. У судове засідання сторони подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, за якими позивач підтримав заявлений позов та просив вимоги задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві, а відповідач повідомив про визнання позову повністю, вказавши, що не може виконати умови договору через втрату правовстановлюючих документів на квартиру. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що визнання позову є неприйнятним та позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так у судовому засіданні встановлено, що Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 23.01.2014 року у справі №523/17539/13-ц з відповідача на користь позивача стягнуто 400 000 гривень суми боргу за договором позики. 04.02.2014 року між сторонами укладено угоду про погашення боргу та встановлення способу і порядку виконання рішення суду шляхом нотаріального посвідчення відчуження належної відповідачеві квартири [ADDRESS] на користь позивача (а.с.9). Вказана квартира належить на праві власності відповідачеві, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності, згідно Свідоцтва про право власності №12-38570 від 08.08.2011 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. П.1 ч.1 ст.15 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.657 ЦК України договір ділянки, купівлі - продажу земельної єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмової формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно із ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державної реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а у разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частина 2 ст.220 ЦК України надає суду право визнати дійсність нотаріально не посвідченого договору, якщо сторони домовились про усі його істотні умови, підтвердженні письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державної реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 пов'язуються з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Отже, в даному випадку письмовий договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна сторонами не укладався, а визнання правочину дійсним з зазначених позивачем підстав не узгоджується з нормою ч.2 ст. 220 ЦК України, яка в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовується, тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно у спосіб обраний позивачем, що є предметом вказаного правочину. Крім того, укладення вказаної вище угоди направлено на зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі №523/17539/13-ц про стягнення коштів, яке набрало чинності, що передбачено ст.373 ЦПК України, яка відноситься до розділу VI ЦПК України щодо процесуальних питань, пов'язаних з виконанням судових рішень. З іншими позовними вимогами чи заявами, а також з вимогами до інших осіб, позивач не звертався. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судові витрати сплачені при зверненні до суду.

Outcome: dismissed