Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в квартирі [ADDRESS], в якому вказує, що він є співвласником вказаної квартири, однак в квартирі залишилась зареєстрованою відповідач і не проживає. У зв'язку з наведеним просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за адресою: в квартирі [ADDRESS]. Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та [PERSON] належить квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] виданого 24.01.2003 року посвідченого фондом комунального майна м.Херсона, та зареєстровано в БТІ 24.11.2003р. Відповідно до акту виданого 15.12.2016р. ТОВ «Україна» [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], але з 2003р. по даній адресі не мешкає. Співвласник [PERSON] звернувся з заявою, відповідно якої просить позовні вимоги задовольнити. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є співвласником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд, а відповідач не проживає за вказаною адресою з 2003року.

Outcome: approved