Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до ДП «Одеський Облавтодор», третьої особи на стороні відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньотранспортної пригоди, в якому вказує, що 14.08.2013 року о 10.00 годині, з вини третьої особи на стороні відповідача [PERSON] сталася ДТП. В результаті якої було пошкоджено його автомобіль, чим завдано матеріальних збитків на суму 10 тис. грн., та він отримав тяжкі тілесні ушкодження, в звязку з чим довгий час лікувався та поніс витрати на лікування на суму 36223,48 грн., а також, що з вини водія [PERSON] йому було завдано і моральної шкоди, яку він оцінює в 200 000 грн., всю суму завданих йому збитків та суму моральної шкоди він просив стягнути з відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав письмове заперечення на позов (а.с.48), в якому вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Представник третьої особи на стороні відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечує проти доказаності позовних вимог в частині витрат на лікування в сумі 32037 грн. 12 коп. та проти відшкодування моральної шкоди в тому ж розмірі, що і матеріальної. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Згідно вироку Любашівського районного суду встановлено, що «знаходячись при виконанні службових обов»язків, керуючи службовим автомобілем, марки «Opel Vectra», д.н. [NUMBER], [PERSON], рухаючись по правій смузі проїжджої частини дороги вул. Кірова в смт. Любашівка Одеської області в напрямку вул. Леніна зупинився на перехресті нерівнозначних доріг вул. Кірова вул. Леніна. Перед відновленням руху не впевнився в безпеці маневру, порушивши п.2.3 б, п. 10.1 , п. 16.11 Правил дорожнього руху, відновив свій рух і виконуючи маневр лівого повороту з проїжджої частини вул. Кірова на проїжджу частину вул. Леніна, яка являється головною відносно вул. Кірова, не дотримуючись вимог дорожнього знаку 2.1 «дати дорогу», який встановлений перед перехрестям по напрямку його руху, допустив зіткнення передньою лівою кутовою частиною керованого ним автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який здійснював рух по проїжджій частині вул. Леніна з боку вул. Радянської в напрямку вул. Кірова. Внаслідок ДТП водій автомобіля «ВАЗ» [PERSON], відповідно до висновку комісійної судово- медичної експертизи № 426 від 10.03.2015 р. отримав закритий осколковий внутрішньо - суглобний перелом правої вертлужної впадини з підвивихом стегнової кістки, закритий поперечний перелом правої стегнової кістки в верхній третині із зміщенням відламків та кутовим зміщенням, закритий осколковий перелом правого наколінника, закритий внутрішньо - суглобний перелом зовнішнього мищелка правої великої гомілкової кістки, ускладнений розвитком посттравматичної невропатії правого малогомілкового нерву, які викликали розвиток помірного обмеження руху в правому тазостегновому суглобі, помірного обмеження руху в правому колінному суглобі і параліча м»язів розігнувачів правої ступні з їх атрофією, зниженням сили і чутливості, що призвело до розладу здоров»я, поєднаному зі стійкою втратою загальної працездатності не менш , ніж на одну третину (а саме 70 % ) і за цим критерієм згідно з п.2.1.6 « Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Наявні ушкодження причинені ударною дією тупих твердих предметів, якими могли бути елементи салону легкового автомобіля в умовах ДТП ( зіткнення легкових автомобілів) можливо 14.08.2013 р.» Згідно вироку Любашівського районного суду водія [PERSON] було визнано винуватим за ст. 286 ч. 1 КК України(а.с.4-6). Згідно п. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у кримінальній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тому цей факт не потребує інших доказів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, винними діями водія [PERSON] який знаходився при виконанні службових обов»язків, керуючи службовим автомобілем, позивачу заподіяна матеріальна шкода. Згідно довідок з лікарні та чеків з аптеки витрати на лікування [PERSON] дійсно складають 32037 грн. 12 коп. (а.с. 29- 50 кримінальної справи № 507/1707/14-к). Враховуючи зазначенні обставини та положення ст.1188 ЦК України, сума, заподіяної шкоди в розмірі 32037 грн. 12 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Заявлена позивачем сума матеріальних збитків 10тис. грн. за пошкодження автомобіля нічим не підтверджена і тому позов, в цій частині, не доказаний та задоволенню не підлягає. Решта позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що позивачу дійсно заподіяно моральну шкоду, однак ним завищено розмір моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із того, що неправомірними діями [PERSON] заподіяно [PERSON] моральну шкоду, яка виразилася в гострому фізичному болю, душевних стражданнях та переживаннях, оскільки він лікувався, йому довелося змінити свій звичайний спосіб життя, і крім того в звязку з тим, що дана справа довгий час розглядається судом. Згідно ст.1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно Постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року «Про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди»,роз»яснено, що « У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам». На підставі викладеного суд приходить до висновку стягнути з відповідача на користь позивача 32037 грн. 12 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 70000 грн. - моральної шкоди. Решта позовних вимог не доказана і задоволенню не підлягає.

Outcome: partial