Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01 лютого 2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 200 (двісті) доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду ( 22.06.2015р) складає 4 265 гривень 83 копійки, строком на три місяця. На підтвердження укладеного між сторонами договору позики відповідач 01.02.2015 року написав позивачеві розписку. Відповідач повернув лише частину позику, яка складає 1 500 грн. Решту позичених грошових коштів відповідач у встановлений строк не повернув. Отже на час звернення до суду неповернута сума позики становить 2 765, 83 коп. Отже, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 01 лютого 2015 року у розмірі 2 765 гривень 83 копійки, 3 % річних в сумі 11 гривень 82 копійок, інфляційні витрати в сумі 60 гривень 85 копійок, а також сплачений судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок. В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивач надав до суду заяву в якій просить розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, в разі відсутності відповідача просить розглянути справу в заочному порядку. Відповідач причини неявки суду не повідомив, письмових заперечень проти позову та заяв про розгляд справи без його участі не надав. Враховуючи умови, встановлені ч.1 ст.224 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК Украйни за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст.ст. 629, 525, 526, 611, ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, крім випадків, передбачених законом або договором; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства; уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, у тому числі сплата неустойки. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Із матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2015 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача в борг грошові кошти в сумі 200 (двісті) доларів США, строком на три місяця. На підтвердження укладеного між сторонами договору позики відповідач 01.02.2015 року написав позивачеві розписку. Згідно ч 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та виходить із курсу гривні до долара США, заявленому на час пред'явлення позову і не зміненому позивачем, тобто 200 (двісті) доларів США за курсом НБУ станом на день звернення до суду ( 22.06.2015р) складає 4 265 гривень 83 копійки. Згідно наданого розрахунку відповідач повернув позивачу 16 лютого 2015 року суму боргу у розмірі 1000 грн., 08.03.2015 року суму боргу у розмірі 500 грн., разом 1 500 грн. Решту позичених грошових коштів відповідач у встановлений строк не повернув. Таким чином, заборгованість відповідача станом на день звернення до суду а саме 22 червня 2015 року складає 2 765, 83 грн. Отже, вимоги позивача про повернення боргу є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи відповідач зобов'язання за розпискою в повному обсязі не виконав. За наведених обставин, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 01 лютого 2015 року необхідно стягнути заборгованість в розмірі 2 765, 83 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом. Судом встановлено, факт прострочення сплати коштів за договором позики від 01 лютого 2015 року. Сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02 травня 2015 року по 22 червня 2015 р. (52 дня) складає 11, 82 грн. гривень ( 2 765, 83 х3х52/365/100), таким чином з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд погоджується. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Що стосується стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення суд приходить до наступного. За роз'ясненням Верховного Суду України індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10); норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні; прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Відтак, вимога позивача про стягнення по договору позики від 01. 02.2015 року ( в якому позика визначена в доларах США) інфляційних нарахувань у сумі 60, 85 грн. є необґрунтованою та задоволеню не підлягає. Позивачем при пред'явленні позову до суду були сплачені судові витрати, а саме - судовий збір у сумі 243,60 гривень, що підтверджується квитанцією від 20 червня 2015 року. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial