Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 11 листопада 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, за умовами якої відповідач отримав в борг від нього грошові кошти у розмірі 2100 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року. Однак в порушення договірних зобов`язань, після настання строку виконання зобов`язань грошові кошти не були повернуті. З метою урегулювання спору він звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак його прохання проігноровані. Станом на момент звернення до суду сума боргу за договором позики від 11.11.2018 року в сумі 2100 доларів США не повернута. Також позивачем на прострочену суму основної позики нараховані 3 % річних, які складають 33 доларів США 14 центів. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач скерував заяву в якій позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2100 доларів США та 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання за період з 11.11.2018 року по 22.05.2019 року в розмірі - 33 доларів США 14 центів. Відповідач до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не направив, про час, день розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом публікації оголошення в газеті. Зі згоди позивача, відповідно до ст. 284 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до п.3 розділу ХII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 11 листопада 2018 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2100 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року. На підтвердження факту отримання відповідачем коштів, позивачем було надано оригінал розписки. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1046-1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Для того щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зважаючи на наведене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й письмова розписка відповідача свідчить про його укладення 11 листопада 2018 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Оригінал зазначеної розписки знаходиться у позивача і є документом, який підтверджує продовження існування боргових зобов`язань. Судом встановлено, що з часу укладення договору позики відповідач не здійснив жодного платежу на погашення боргу. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення основної суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також ч.2 ст. 625 ЦК передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку, на прострочену суму боргу за договором позики за період з 11.11.2018 року по 22.05.2019 року позивачем нараховано 3 % річних. Суд погоджується з розрахунком наданим позивачем, відповідно до якого розмір 3 % річних за період з 11.11.2018 року по 22.05.2019 року становить 2100 доларів США (сума боргу) х 192 (кількість днів прострочення повернення грошей) х 3 відсотка річних/365/100, що складає 33,14 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду справа № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року). З наведеного положення вказаної норми випливає, що сума, яка підлягає сплаті в іноземній валюті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти, зокрема, на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивачем в позовній заяві зазначено, що станом на 11.11.2018 року офіційний курс НБУ долара США по відношенню до гривні становить 1 долар США=27,92 грн. Гривневий еквівалент за курсом НБУ валютної заборгованості відповідача перед позивачем станом на 11.11.2018 становить: 2 100 доларів США=58 632 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума основного боргу за договором позики від 11 листопада 2018 року в розмірі 2100 доларів США, що станом на 11.11.2018 року в гривневому еквіваленті з розрахунку курсу НБУ за 1-н долар 27.92 грн. складає 58632 грн. та сума 3 % річних за період з 11.11.2018 року по 22.05.2019 року 33,14 доларів США (925,26 грн.).

Outcome: approved