Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернувся з вищезазначеним позовом в обґрунтування якого зазначив, що між ПАТ «Банк Фамільний» та [PERSON] укладено кредитний договір ЮЮ 122 від 12.05. 2005 року, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у сумі 3600,00 грн., з кінцевим терміном повернення 11.05.2006 року. Калінінським районними судом міста Донецька 25.03.2009 року було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 656.82 грн., судових витрат у розмірі 40,50 грн., а всього стягнуто 697,32 грн. Станом на 04.04.2013 року відповідач борг за кредитом не повернув, внаслідок чого позивачем продовжено нарахування відсотків за користуванням кредитом згідно договору, сума заборгованості на 04.04.2013 року складає 396,67 грн. Просить суд, посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 396,67 грн. та судовий збір у розмірі 229,40 грн. Позовні вимоги представником позивача не змінювались та не уточнювались. Представник позивача Бицюля І.В. у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. При цьому зазначив, що розрахунок суми заборгованості у розмірі 396,67 грн. складається з суми нарахування, передбачених кредитним договором процентів у розмірі 24 % річних за користуванням кредитом за період з 01.03.2009 року до 04.04.2013 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував та пояснив, що заборгованості перед позивачем не має, оскільки заборгованість, в тому числі за відсотками, яку було стягнуто у судовому порядку ним ліквідовано. Суд, вислухавши пояснення сторін перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами ПАТ «Банк Фамільний» та [PERSON] укладено кредитний договір №ЮЮ 122 від 12.05. 2005 року (а.с. 4). Згідно п. 1.1 зазначеного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти на споживчі цілі в сумі 3600,00 грн. зі сплатою 24 відсотків річних з кінцевим терміном повернення кредиту 11.05.2006 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 526 передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно судового наказу виданого 25.03.2009 року Калінінським районними судом міста Донецька з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фамільний» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 656.82 грн., судові витрату у розмірі 40,50 грн., а всього стягнуто 697,32 грн. (а.с. 18). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума заборгованості в сумі 656,82 грн. станом на 01.03.2009 року, яка стягнута з [PERSON] на підставі судового наказу Калінінського районного суду міста Донецька від 25.03.2009 року складається з: 417,80 грн. - сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції за увесь час прострочення, 239,02 грн. - сума нарахованих процентів (а.с. 7-8). З довідки ПРАТ «ДФДК» від 27.01.2014 року № 61 вбачається, що відповідно до судового наказу з заробітної плати [PERSON] на користь ПАТ «Банк Фамільний» утримана та перерахована сума боргу 697,32 грн.: січень 2013 року - 210,00 грн., лютий 2013 року - 406,33 грн., березень 2013 року - 80,97 грн. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу для задоволення позову, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 17 своєї постанови від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Пунктом 18 цієї ж постанови визначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Виходячи із положень зазначених правових норм, враховуючи роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд приходить до висновку, що внаслідок виниклих між сторонами правовідносин позивач має право на вимогу від відповідача сплати інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, а також три проценти річних від простроченої суми. Проте такі вимоги позивачем не заявлено, а позовні вимоги полягають саме у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Виходячи зі змісту положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, які ним сплачені до подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed