Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення майнової та моральної шкоди в якому зазначив, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території м. Донецька йому було завдано майнової шкоди у розмірі 540 000 грн., яка виразилася у неможливості використовувати та отримувати орендні платежі від передачі його двохкімнатної квартири в оренду третім особам, яка розташована у м. Донецьку. Вказував на те, що такі дії відповідача порушують його право власності, що потребує судовому захисту. Окрім того зазначив, що в результаті збройної агресії Російської Федерації на території м. Донецька, його конституційні права та права його дітей були порушені, а він був вимушений змінити місце свого постійного проживання, шукати додатковий заробіток на винаймання житла, що завдало суттєвої моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача та становить 35 000 Євро що складає 971 250 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечував. Сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. З урахування приписів ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та за результатами розгляду ухвали заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.09.2019 було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.01.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Як убачається із матеріалів справи, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7 - 8). З довідки від 15.10.2014 №3005000119 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи убачається, що позивач був узятий на облік як внутрішньо переміщена особа (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] ) (а.с. 13). Позивач стверджує, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території м. Донецька, він втратив можливість отримувати прибуток у вигляді орендних платежів від передачі у найм належного йому нерухомого майна в період з вересня 2014 року по вересень 2019 року. Вказував, що розмір упущеної вигоди розраховується ним відповідно до судової практики (справа №463/6863/18, провадження №2-о/463/110/18, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79080218) та на підставі розміру середньомісячної вартості оренди двокімнатної квартири в м. Донецьку, яка у такому місці становила 9 000 грн. на місяць. Таким чином, з урахуванням визначеного позивачем середньої вартості щомісячної оренди його квартири, розмір упущеної вигоди, яка підлягає стягненню з відповідача становить 540 000 грн. (9 000 грн. *60 місяців), яку він і просить стягнути з відповідача. Також з пояснень позивача убачається, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2018 (справа №463/6863/18, провадження №2-о/463/110/18, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79080218) встановлено факт, що вимушене переселення громадян України із статусом внутрішньо переміщених осіб, з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області. Зазначаючи вказану постанову як преюдиційну вказував, що підстав для додаткового доведення обставин, на які він посилався як на причину своїх вимог, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України немає. Належним чином засвідченої копії вказаної постанови, суду надано не було. В судовому засіданні позивач пояснив, що він не звертався до суду із заявою про встановлення юридичного факту про те, що саме його переселення до м. Києва з м. Донецька, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації. З інформації, яка розміщена у відкритому доступі на інтернет - сайті Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що дійсно, на розгляді Личаківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення (справа №463/6863/18, провадження №2-о/463/110/18). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.01.2019 встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у березні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79080218). Саме на це провадження посилався позивач вказуючи на обставини, які не підлягають додатковому доказуванню щодо предмету спору. Окрім того зі змісту позовної заяви убачається, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2018 встановлено факт, що вимушене переселення громадян України із статусом внутрішньо переміщених осіб, з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області. В той же час, позивач був переміщений з м. Донецька, що за адміністративно - територіальним устроєм України до Луганської області не відноситься. Разом із цим, згідно реквізитів судового рішення які зазначені позивачем (справа №463/6863/18, провадження №2-о/463/110/18, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79080218) та наявної інформації у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Апеляційний суд Львівської області не ухвалював тієї постанови, на яку посилається позивач. Вказані реквізити судового рішення стосується провадження, яке перебувало на розгляді Личаківського районного суду м. Львова і в апеляційному порядку не переглядалося. Також позивач посилається на те, що аналогічні обставини щодо стягнення майнової та моральної шкоди встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2019 (справа №463/640/19). З інформації, яка розміщена у відкритому доступі на інтернет - сайті Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2019 позовні вимоги у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від імені та в інтересах яких діє [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України було задоволено, стягнуто відповідний розмір матеріальної та моральної шкоди (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82486993). Вказане рішення стосувалося осіб, які були зареєстровані та проживали в смт Станиця Луганська, Луганської області, та у вересні 2014 року переселилися до м. Львова. Жодних інших доказів, стороною позивача надано не було. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України на яку посилається позивач визначено, що Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вже було відмічено судом, позивач не був учасником судових проваджень, на судові рішення у яких, посилався як на підставу своїх вимог. За таких обставин, суд не може погодитися із позицією сторони позивача про те, що обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не підлягають додатковому доказуванню. Відповідно до положень процесуального закону, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст. 12, 81 ЦПК України). Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від l6.09.2014 запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими, входить також і м. Донецьк. У статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У розумінні цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Особа, яка має на меті відшкодувати збитки у виді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою. При цьому, позивач, обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, вдався виключно до припущення про можливість отримання ним прибутку від здачі в оренду квартири. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності протиправної поведінки відповідача. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (частина перша статті 77 ЦПК України ). Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач посилається на те, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу Російською Федерацією становить 971 250 грн., є еквівалентним 35 000 Євро, та розраховувався на підставі чинного законодавства України, міжнародних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивача. Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Так, у відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як убачається із наявних матеріалів справи, розмір моральної шкоди позивач, серед іншого обґрунтував тим, що військові події, що відбулися внаслідок російської агресії, змусили його переїхати з м. Донецька до м. Києва, негативно позначились на його моральному стані у зв`язку із тим, що зв`язку з переїздом, він був змушений прилаштуватись до нових життєвих умов та шукати роботу для винаймання житла. У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними державами. Частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Вказаною нормою закріплений принцип судового імунітету держави, основою якого є державний суверенітет і принцип рівності держав («par in parem non habet imperum» - «рівний над рівними не має влади») і встановлено такі види імунітету держави : 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Вчинення по відношенню до іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України. В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відсутня, оскільки матеріали справи не містять таких даних, а сторона позивача не вказувала на наявність таких обставин. Встановлення частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, визначеного Законом України «Про міжнародне приватне право» та не змінює визначені правила. Доводи позивача стосовно розміру шкоди є безпідставними та необґрунтованими, не підлягають задоволенню, так як не можуть бути предметом розгляду загальними судами України, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Окрім того суд наголошує на тому, що стороною позивача взагалі не надано жодного доказу, який би підтверджував правомірність розміру його вимог і правомірність їх стягнення з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed