Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором оренди майна №Л-9932-15 від 22.12.2015 року в розмірі 92 040,22 грн., виселення [PERSON] з нежитлових приміщень загальною площею 27.2 м.кв., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, просить змінити з моменту укладення договору оренди нерухомого майна № Л-9932-15 від 22.12.2015 року п.5.1 цього договору виклавши його у редакції: «5.1.Розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього Договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07.06.2007 року № 897 (із змінами та доповненнями) і складає (129000х0.02)/12х1.02=219.30 грн. без ПДВ за перший місяць оренди. Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради позов мотивує тим, що 22.12.2015 між Управлінням комунальної власності з однієї сторони та [PERSON] укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-9932-15, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 27,2 кв. м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб. Договір укладено на термін з 01.01.2016 до 31.12.2018. Однак, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Так, відповідно до довідки про заборгованість №4-2302-510 від 24 квітня 2017 року відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась в обсязі, визначеному умовами договору, та допущено заборгованість на загальну суму 17 351,80 грн. Всупереч умовам укладеного договору та норм законодавства, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання належним чином, у зв`язку із чим є всі підстави для заявлення позовних вимог про розірвання договору та виселення відповідача з нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27.2 кв.м. Ухвалою від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до [PERSON] про розірвання договору оренди, виселення та стягнення заборгованості та призначено справу до розгляду. Від відповідача 13 вересня 2017 року поступила зустрічна позовна заява, яку мотивує тим, що є орендарем з 2011 року нежитлового приміщення площею 27,2 кв.м, на [ADDRESS] . Згідно Договору оренди №11-77211-11 від 15.02.2011р., він платив орендну плату за орендною ставкою 2%, по виставлених рахунках по 91,05 грн. без ПДВ з врахуванням індексу інфляції. 22 грудня 2015р. був укладений договір оренди ЖП-9932-15, відповідно до якого, за оренду цього ж приміщення тієї ж самої площі йому почали нараховувати орендну плату вже по 1315,80 грн. без ПДВ з врахуванням індексу інфляції, виходячи з орендної ставки 12%. При цьому слід зауважити, що цільове призначення об`єкта оренди за договорами є однаковим - «для господарських потреб». Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради листом від 27.07.2017р. № 2302-3793 позивачу відмовило у внесенні змін до договору оренди в частині зміни орендної ставки на 2%. Зазначена відмова мотивована тим, що орендна ставка у розмірі 2%, відповідно з п. 78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, встановлюється при наданні в оренду приміщень під господарські потреби мешканців будинку площею не більше як 50 кв.м., а оскільки він не є мешканцем будинку за адресою [ADDRESS] , тому розмір орендної плати за договором оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015р. розраховано згідно з п.95 зазначеної Методики, а саме за ставкою 12% (цільове призначення - інше використання нерухомого майна). Разом з тим, встановлення для нього, як орендаря за договором оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 р., орендної ставки рівної 12%, за оренду нерухомого майна з цільовим призначення «під господарські потреби», тобто некомерційного використання, як за оренду за цільовим призначенням «інше використання нерухомого майна» є явно дискримінаційним, а отже таким, що суперечить чинному законодавству. До такого висновку приводить аналіз орендних ставок (у відсотках), наведених у додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова. Враховуючи те, що в розділі 2 «Цільове призначення оренди» договору оренди №Л- 9932-15 від 22 грудня 2015 року пунктом 2.1 визначено, що об`єкт оренди орендар буде використовувати для господарських потреб, а не для «іншого використання нерухомого майна», то відповідно, для визначення орендної плати підлягала застосуванню орендна ставка в розмірі 2%, як це передбачено п.78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова. Тобто в даному випадку розмір орендної плати по договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року за перший місяць оренди повинен був складати (129 000x0,02)/12х 1,02- 219,3 грн. без ПДВ. Виходячи з умов пунктів 5.3 та 5.4 договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року сума орендної плати, що підлягала сплаті станом на серпень місяць 2017 року становить 4 896,79 грн. (без ПДВ), 5 876,15 грн. (з ПДВ 20%) (розрахунок додається). Оскільки ним орендної плати сплачено 8 102,32 грн., то, відповідно, заборгованість по орендній платі станом на серпень місяць 2017р. відсутня. Існує навіть переплата на суму 2 226,17 грн. (8 102,32 - 5 876,15 = 2 226,17 грн.), що відповідає умові п.5.10 договору оренди Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року. За таких умов безпідставними є вимоги про розірвання договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року, виселення та стягнення заборгованості. Відповідно до п.5.2.20. Положення про оренду майна територіальної громади м.Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 27.06.2013р. №2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07.06.2007р. №897», зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законодавством України. Згідно з п. 5.2.21. цього Положення договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі порушення істотних умов договору другою стороною та в інших випадках, передбачених договором або законодавством. Оскільки пунктом 5.1 договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року розмір орендної плати визначений виходячи з орендної ставки рівної 12%, а це не відповідає вимогам законодавства, в тому числі і не тільки абз.2 ст.632 ЦК України, п.3.3. «Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова», п.78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, а отже відповідно до ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України зазначений пункт 5.1 договору є нікчемним, то, відповідно до умов пунктів 5.12 та 13.3 договору оренди №Л-9932- 15 від 22 грудня 2015 року, ст.19, ч.4 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст.9, 12, 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст.ст. 15, 16, 651 ЦК України є необхідність приведення спірного договору в частині пункту 5.1 у відповідність до вимог чинного законодавства з моменту укладення договору, так як нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Від позивача надійшло заперечення на зустрічну позовну заяву, яку вважає безпідставною. При визначенні розміру ставки орендної плати за користування майном комунальної власності м. Львова Управління комунальної власності керувалось додатком 2 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р № 897 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до п.2.1. договору оренди № Л-9932-15 від 22.12.2015 р. об`єкт оренди використовується для господарських потреб. При розрахунку орендної плати Управління комунальної власності застосовувало орендну ставку у розмірі 12%, до об`єкта оренди за цільовим призначенням «Інше використання нерухомого майна». Даний розмір ставки орендної плати відповідає умовам цільового призначення, оскільки ставка у розмірі 2% застосовується до приміщень під господарські потреби мешканців будинку площею менш як 50 кв. метрів. Відповідно до вказаного договору загальна площа орендованого приміщення складає 27,2 м2. Проте, орендар [PERSON] не є мешканцем будинку по [ADDRESS] , тому твердження щодо невідповідності розміру орендної ставки до цільового призначення передбачені зустрічним позовом спростовуються. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов. Як вбачається з матеріалів справи, що сторони уклали даний договір та погодили всі істотні умови, зокрема орендар взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату визначену договором за користування об`єктом оренди і на момент підписання проти них не заперечував. Відповідач свої зобов`язання виконував з порушенням умов договору, а саме сплачував орендну плату за оренду майна не в повному обсязі. Дані порушення відповідачем своїх зобов`язань призвели до виникнення заборгованості. Відповідач продовжує користуватись орендованим майном ще по теперішній час. Впродовж дії даного договору відповідач звертався до управління комунальної власності з клопотаннями про внесення змін до даного Договору в частині розміру орендної плати у встановленому чинним законодавством порядку, проте доказів про зміну умов договору, чи визнання його недійсним в цій частині суду не надано. Як на підставу своєї вимоги про визнання недійсним в частині п.5.1 Договору відповідач посилається на невідповідність цього пункту до вимог чинного законодавства. При укладені наведеного вище договору оренди, сторони досягли згоди щодо всіх умов зазначеного договору, а тому такий договір діє на тих умовах, що були погоджені сторонами на момент його підписання. Так як умови договору відповідають вимогам чинності правочину, передбачених в ЦК України, а розмір орендної ставки встановлювався на основі Методики розрахунку орендної плати за користування майном комунальної власті м.Львова, затвердженою ухвалою ЛМР від 07.06.2017 р., то і позовна вимога про зміну пункту 5.1. (щодо зміни розміру орендної плати) даного договору не підлягає до задоволення. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2017 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до [PERSON] про розірвання договору оренди, виселення та стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про зміну нікчемного пункту договору, до набрання законної сили рішення по справі №461/5666/17 за позовом [PERSON] до Львівської міської ради про визнання дій протиправними, що перебуває в провадженні Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою від 14 серпня 2019 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду. У зв`язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 та вступом в дію 15.12.2017 нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд здійснював розгляд цієї справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 за правилами загального позовного провадження. Від позивача 17 вересня 2019 року надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині розміру заборгованості, яка за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року становить 60196,56 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розміру подвійної плати користування орендованим приміщенням за період з 01.01.2019 року по 31.07.2019 року на підставі ч.2 ст.785 ЦК України. Всього просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 92040,22 грн. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2017 року за клопотанням представника позивача закрито провадження у справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до [PERSON] про розірвання договору оренди, виселення та стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про зміну нікчемного пункту договору в частині вимог про розірвання договору оренди від 22.12.2015 року №Л-9932-15. Від відповідача до суду 15 січня 2021 року надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому зазначає, що обґрунтовуючи заяву про збільшення позовних вимог позивач покликається на те, що спірний договір діяв до 31.12.2018р. і протягом розгляду справи в суді договір закінчився. Вважає, що такі твердження позивача є безпідставними і спростовуються належними та допустимими доказами, які, з невідомих причин, позивачем надані не були. Так, пунктом 13.1 Договору оренди передбачено, що після закінчення терміну дії цього Договору його переоформлення буде здійснюватися у порядку, передбаченому ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Суть продовження договору оренди згідно з цією частиною статті полягає саме в тому, що орендар продовжує користуватись об`єктом оренди після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно не заперечує у продовженні договору. Щодо прав та обов`язків орендодавця слід зазначити, що орендодавець має право заперечити стосовно поновлення договору згідно із ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди. Аналізуючи зміст повідомлення №2302-вих-162 від 14.01.2019р, яке направлялось позивачем на адресу відповідача, і яке позивач вважає заявою про припинення Договору оренди, поданою у строк, визначений Договором оренди, вважає, що таке таким не є. Дане повідомлення має лише назву «Про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди». Сам зміст повідомлення не містить жодної інформації про припинення Договору оренди. Зміст повідомлення зводиться до констатації того, що термін дії Договору встановлено до 31.12.2018р., та вказується на обов`язок орендаря та балансоутримувача щодо прийому - передачі орендованого приміщення. Заяв про припинення договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору від позивача на адресу відповідача не надходило. 11.12.2018р. відповідач [PERSON] через Центр надання адміністративних послуг Львівської міської ради звернувся до позивача з заявою щодо продовження Договору оренди. Згідно відповіді №2302-560 від 01.02.2019р., наданої на звернення [PERSON] , позивач повідомив (01.02.2019р., тобто, після спливу одного місяця після закінчення терміну дії договору), що згідно бази даних нарахування орендних платежів обліковується діючий договір оренди №Л- 9932-15 від 22.12.2015р. на нежитлові приміщення півпідвалу загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться на [ADDRESS] , термін дії якого встановлено до 31.12.2018р. Зазначалось, що орендарем вчасно подано звернення щодо продовження вищезазначеного договору оренди, і що після додаткового опрацювання, питання щодо продовження вищевказаного договору оренди буде розглянуто на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м.Львова. Зміст даного листа свідчить, що позивач не вважав Договір оренди припиненим, оскільки вчиняв дії щодо продовження вищевказаного Договору оренди. Якщо б позивач вважав, що Договір оренди припинений, то зміст листа 01.02.2019р. міг бути про відмову в продовжені Договору оренди, який припинив свою дію, або з пропозицією укласти новий договір оренди. 05.03.2019р. на адресу відповідача [PERSON] позивачем був направлений лист №2302-вих-1200 від 04.03.2019р., в якому повідомлялось, що його звернення розглянуто 20.02.2019р. на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова і вирішено відмовити у продовженні договору оренди щодо нежитлових приміщень півпідвалу загальною площею 27,2 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] та про необхідність повернення орендованого приміщення. Враховуючи зазначені листи позивача, його рішення, як орендодавця, про відмову в продовженні Договору оренди було прийняте лише 04.03.2019р., а отже, повідомлення позивача №2302-вих-162 від 14.01.2019р. не може трактуватись, як заява Орендаря про припинення Договору оренди. Таким чином, оскільки, протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору оренди заяви жодної із сторін Договору оренди про його припинення не було, Договір оренди, відповідно до його умов, є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Підтвердження того факту, що Договір оренди продовжений, є також претензія позивача від 29.01.2019р. №2302-258, направлена на адресу відповідача 31.01.2019р., в якій відсутня будь-яка вимога про повернення об`єкту оренди. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в сумі 92 040,22 грн., то така вимога є безпідставною. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне і користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Оскільки Договір оренди є продовженим (пролонгованим) і термін, до якого він діє, є 29.12.2020р, то твердження позивача про припинення дії Договору оренди 31.12.2018р. та про незаконне користування приміщенням об`єкту оренди, є безпідставним. Як наслідок, є безпідставним обґрунтування позивачем своїх позовних вимог з посиланням на ч.2 ст.785 ЦК України, а, отже, є безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення й сума неустойки, розмір якої відповідно до Довідки про заборгованість відповідача по Договору оренди дорівнює 31843,66 грн. Щодо вимоги позивача, що стосується стягнення в частині заборгованості орендної плати в сумі 60 196,56 грн., то вона також є безпідставною, такою, що не підлягає до задоволення. Зазначена сума заборгованості розрахована виходячи з ставки орендної плати рівної 12%, як за «Інше використання нерухомого майна». Застосування даної орендної ставки є незаконним виходячи з того, що розділом 2 п.2.1 Договору оренди визначено цільове призначення об`єкта оренди, а саме, що об`єкт оренди орендар буде використовувати для господарських потреб. Відповідно до Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, яким встановлено орендні ставки за використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням, лише п.78 та п.79 містять поняття «приміщень під господарські потреби». За таких обставин, до орендних відносин, які виникли згідно спірного Договору оренди, може бути застосована орендна ставка 2%, а не 12%. Ставка 12% орендної плати згідно Додатку 2 передбачена за цільове використання нерухомого комунального майна, яка визначена п.95 за «Інше використання нерухомого майна». Тому, застосування до виниклих згідно Договору оренди орендних відносин не може бути застосована орендна ставка за цільове використання об`єкта нерухомості, яке не було передбачене Договором оренди, навіть при тому, що відповідач [PERSON] не є мешканцем будинку [ADDRESS] , в якому знаходиться об`єкт оренди. Так як площа об`єкта оренди є менше 50 кв.м., орендна ставка, яка підлягає до застосування при розрахунку орендної плати, є 2%. Від позивача 4 червня 2020 року надійшла відповідь на відзив. Так як спірний договір діяв до 31.12.2018 включно (п.4.1 Договору), протягом розгляду справи в суді договір закінчився. Враховуючи ці положення після закінчення терміну дії Договору орендодавцем на адресу орендаря було надіслано повідомлення про припинення договірних відносин, в якому Орендодавець повідомив Відповідача про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов`язок Відповідача протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі. Таким чином, Договір оренди №Л-9932-15 від 22.12.2015 було припинено у зв`язку із закінченням терміну його дії 31.12.2018. [PERSON] стверджує, що договір оренди, як він вважає, слід визнати продовженим у зв`язку із тим, що про своє рішення відмовити у пролонгації договору, управління комунальної власності повідомило листами №2302-560 від 01.02.2019 та № 2302-вих-1200 від 04.03.2019. Проте, дані листи є відповідями на звернення [PERSON] і аж ніяк не трактуються як повідомлення про припинення договірних відносин. Також 15.01.2019 управлінням комунальної власності було надіслано [PERSON] повідомлення про припинення договірних відносин № 2302-вих-162 від 14.01.2019, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень від 15.01.2019 та фіскальним чеком. Окрім цього, в судовому засіданні при вирішенні питання про закриття провадження в частині вимог, відповідач та представник відповідача проти закриття провадження в частині позовних вимог про розірвання спірного договору не заперечили. Згідно з п.4.7 Договору №Л-9932-15 від 22.12.2015, управління, скориставшись своїм правом, не маючи на меті продовжувати в подальшому договірні відносини з [PERSON] , надіслало письмове повідомлення № 2302-вих-162 від 14.01.2019. За таких обставин договір оренди припинив свою дію 31.12.2018 та його автоматична пролонгація не відбулася. Звернення [PERSON] із будь-якими заявами до або після закінчення строку дії договору не скасовує цього факту. Жодних підстав для продовження дії договору оренди в Управління комунальної власності не було, а дії Управління є чітким виконанням вимог Закону України «Про оренду держаного та комунального майна» та Ухвали Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 зі змінами та доповненнями. При визначенні розміру ставки орендної плати за користування майном комунальної власності м. Львова Управління комунальної власності керувалось додатком 2 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р № 897 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до п.2.1. договору оренди № Л-9932-15 від 22.12.2015 р. об`єкт оренди використовується для господарських потреб. При розрахунку орендної плати Управління комунальної власності застосовувало орендну ставку у розмірі 12%, до об`єкта оренди за цільовим призначенням «Інше використання нерухомого майна». Даний розмір ставки орендної плати відповідає умовам цільового призначення, оскільки ставка у розмірі 2% застосовується до приміщень під господарські потреби мешканців будинку площею менш як 50 кв. метрів. Відповідно до вказаного договору загальна площа орендованого приміщення складає 27,2 м2. Проте, орендар [PERSON] не є мешканцем будинку по [ADDRESS] , тому твердження щодо невідповідності розміру орендної ставки до цільового призначення, передбачені зустрічним позовом, спростовуються. Крім того, Львівським апеляційним адміністративним судом 28.03.2018 винесено Постанову у справі №461/5666/17 (№876/943/18), в ході розгляду якої судом встановлено, що сторонами не заперечується той факт, що 13 жовтня 2015 року позивача знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та 15 грудня 2015 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . 22 грудня 2015 року при укладенні Договору оренди нерухомого майна № Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року, розмір орендної плати визначено за орендною ставкою 12% згідно з виставленими рахунками у розмірі 1315.80 грн, без ПДВ за перший місяць оренди з врахуванням індексу інфляції. Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради роз`яснено позивачу, що встановлення орендної ставки з коефіцієнтом 12 % здійснено відповідно до п.95 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07 червня 2007 року №897 (із змінами та доповненнями), оскільки позивач не є мешканцем будинку за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважала правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувану ухвалу Львівської міської ради від 27 червня 2013 року № 2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07 червня 2007 року №3897» в частині п.78 додатку 2 «Орендні ставки за використання нерухомого комунального майна» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, жодних дискримінаційних ознак у відношенні до позивача така не містить, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Від відповідача 14 серпня 2020 року надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначає, що у відповіді на відзив жодним, належним чином, з посиланням на правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, позивач не спростовує наведених у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. У відповіді на відзив позивач не навів заперечень, щодо норм права, якими обґрунтовано відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Посилання позивача у відповіді на відзив на Реєстр рекомендованих листів та касовий чек про оплату послуг зв`язку від 15.01.2019 р. (копія якого долучена до відповіді на відзив), в якому зазначено вихідний номер листа №2302-вих-162 від 14.01.2019 р., свідчить лише про одне, а саме - про те, що на адресу [PERSON] було направлено лист №2302-вих-162 від 14.01.2019 р. Аналіз змісту цього листа, зроблений у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог, свідчить, що цей лист не є повідомленням про заперечення орендодавця стосовно продовження договору оренди. Як слідує з відповіді на відзив інших листів, які б містили повідомлення про відмову в продовженні договору оренди, мені, як орендарю, протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди орендодавцем не направлялись. Позивачем не спростовано висновків, зроблених з посиланням на норми права та на листи відповіді (листи №2302-560 від 01.02.2019р., №2302-вих-1200 від 04.03.2019 р.) про те, що позивач за первісним позовом не вважав договір оренди припиненим, оскільки вчиняв дії щодо його продовження. Позивачем не спростовано висновку, наведеного у відзиві, про те, що якщо б позивач вважав договір припиненим, то зміст листа №2302-560 від 01.02.2019 р. міг бути про відмову в продовженні договору оренди, який припинив свою дію, або з пропозицією укласти новий договір. Зазначення позивачем у своїй відповіді на відзив, що листи №2302-вих- 560 від 01.02.2019р. та №2302-вих 1200 від 04.03.2019 р. є лише відповідями на звернення [PERSON] і, аж ніяк не трактуються як повідомлення про припинення договірних відносин заслуговують критичної оцінки. Лист №2302-вих-560 від 01.02.2019 р. містив інформацію про те, що в базі даних обліковується діючий договір оренди №Л-9932-15 від 22.12.2015 р., термін дії якого встановлено до 31.12.2018 р., зазначалось, що мною, як орендарем, вчасно подано звернення щодо продовження вищезазначеного договору оренди, і що після додаткового опрацювання, питання щодо продовження вищевказаного договору оренди буде розглянуто на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова. Тобто, станом на дату підписання цього листа (01.02.2019 р.) рішення про припинення договору оренди (його непродовження) орендодавцем не було прийнято. Лише листом №2302-вих-1200 від 04.03.2019 р. орендодавцем було повідомлено мене про те, які дії щодо продовження договору оренди вчинив орендодавець, і, що мені відмовлено у продовженні договору оренди та про необхідність повернення орендованого майна. Проте, зазначене повідомлення здійснено після спливу одного місяця після закінчення дії договору оренди, а отже договір оренди є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах. Зміст листа №2302-вих-1200 від 04.03.2019 р. додатково спростовує доводи позивача, що лист №2302-вих-162 від 14.01.2019 р. нібито є заявою орендаря про припинення договору оренди. Також, закриття провадження в цій частині позовних вимог відбулось виключно за клопотанням представника позивача. Як зазначалось вище, відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право розпоряджатись своїми правами на «власний розсуд» не передбачає права інших учасників справи заперечувати право учасника справи. Тобто, висновок позивача про, нібито, погодження відповідачем і його представником з тим фактом, що спірний договір діяв до 31.12.2018 р. включно, є хибним. Покликання позивача на постанови Галицького районного суду м. Львова та Львівського апеляційного адміністративного суду є безпідставним, оскільки цими судами вирішувались питання наявності чи відсутності дискримінації в п.78 додатку 2 «орендні ставки за використання нерухомого комунального майна», як складової частини викладеного в новій редакції додатку 2 «Методика розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова» до ухвали від 07 червня 2007 р. №897. Зазначення у відповіді на відзив, що сторони уклали даний договір та погодили всі істотні умови є безпідставним. Підписання договору в такій редакції було єдиною можливістю продовжити користування підвалом, оскільки в ньому зберігались речі, поміщені туди ще в той час, коли відповідач проживав у будинку [ADDRESS] . Львівською міською радою затверджено типовий договір оренди і наполягання у зміні істотних умов мало б наслідком відмову зі сторони орендодавця в укладенні договору оренди. Таким чином, позивачем не спростовано аргументів про безпідставність первісного позову. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до [PERSON] про виселення та стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про зміну нікчемного пункту договору, та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засідання сторони надали аналогічні пояснення, підтримали підстави та доводи, зазначені у вказаних вище заявах. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.12.2015 між Управлінням комунальної власності та [PERSON] укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Л-9932-15, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб. Договір укладено на термін з 01.01.2016 до 31.12.2018. У відповідності до положень Розділу 9 вказаного договору повернення орендодавцю об`єкту оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору. Об`єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 15 днів з часу закінчення строку дії договору на підставі акту здачі-приймання. З пояснень сторін встановлено, що відповідач [PERSON] після закінчення строку дії договору не передав нежитловими приміщення загальною площею 27,2 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , згідно акту здачі приймання і продовжує користуватися майном, вважаючи, що договір продовжений на невизначений строк. Згідно з ч.2 ст.17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Як вбачається із матеріалів справи, орендодавцем на адресу орендаря було надіслано повідомлення №2302-вих-162 від 14.01.2019 (а.с.113), в якому Орендодавець повідомив Відповідача про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди та вказав на обов`язок Відповідача протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі Суд не погоджується із доводами відповідача щодо того, що зміст повідомлення не містить жодної інформації про припинення договору оренди, оскільки в такому чітко зазначено «Про припинення договірних відносин у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди» та з змісту такого об`єктивно зрозуміло про припинення договірних відносин, жодної інформації про продовження чи наміри продовження оренди повідомлення не містить. З цих же підстав суд не погоджується із доводами представника відповідача про те, що договір продовжив свою дію на невизначений строк, оскільки лише 20.02.2019 року на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова [PERSON] було відмовлено у продовженні договору оренди, оскільки таке рішення дійсно було прийняте за зверненням відповідача про продовження строку дії оренди, але до цього позивач 16.05.2017 року звернувся до суду із позовом про дострокове розірвання договору оренди, виселення та стягнення заборгованості за орендну плату внаслідок неналежного виконання зобов`язань і, окрім того, своїм листом від 14.01.2019 року № 2302-вих-162 повідомив відповідача про припинення договірних відносин і повернення об`єкту оренди і небажання продовжити дію договору . Відповідно до довідки про заборгованість №4-2302-2066 від 02.09.2019 (а.с.112) станом на 20.09.2019 відповідач має заборгованість користування приміщенням у сумі 92 040,22 грн., що складається з орендної плати за період з 01.01.2016 до 31.12.2018, та неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням з 01.01.2019 по 31.07.2019. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно п. 5.6 Договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця. Однак, всупереч умовам укладеного Договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість. При цьому заперечуючи наявність заборгованості за вказаний період відповідач посилається на те, що згідно Договору оренди №11-77211-11 від 15.02.2011р., він платив орендну плату за орендною ставкою 2%, по виставлених рахунках по 91,05 грн. без ПДВ з врахуванням індексу інфляції. 22 грудня 2015р. був укладений договір оренди ЖП-9932-15, відповідно до якого, за оренду цього ж приміщення тієї ж самої площі йому почали нараховувати орендну плату вже по 1315,80 грн. без ПДВ з врахуванням індексу інфляції, виходячи з орендної ставки 12%. При цьому слід зауважити, що цільове призначення об`єкта оренди за договорами є однаковим - «для господарських потреб». Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради листом від 27.07.2017р. № 2302-3793 позивачу відмовило у внесенні змін до договору оренди в частині зміни орендної ставки на 2%. Зазначена відмова мотивована тим, що орендна ставка у розмірі 2%, відповідно з п. 78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, встановлюється при наданні в оренду приміщень під господарські потреби мешканців будинку площею не більше як 50 кв.м., а оскільки він не є мешканцем будинку за адресою [ADDRESS] , тому розмір орендної плати за договором оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015р. розраховано згідно з п.95 зазначеної Методики, а саме за ставкою 12% (цільове призначення - інше використання нерухомого майна). Разом з тим, встановлення для нього, як орендаря за договором оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 р., орендної ставки рівної 12%, за оренду нерухомого майна з цільовим призначення «під господарські потреби», тобто некомерційного використання, як за оренду за цільовим призначенням «інше використання нерухомого майна» є явно дискримінаційним, а отже таким, що суперечить чинному законодавству. Тому виходячи із ставки орендної плати 2%, у нього заборгованості по використанню приміщення не має, а навпаки є переплата. Суд не погоджується із такими доводами відповідача, як і з його зустрічним позовом про те, що оскільки пунктом 5.1 договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року розмір орендної плати визначений виходячи з орендної ставки рівної 12%, а це не відповідає вимогам законодавства, в тому числі і не тільки абз. 2 ст.632 ЦК України, п.3.3. «Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова», п.78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, а отже відповідно до ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України зазначений пункт 5.1 договору є нікчемним, то, відповідно до умов пунктів 5.12 та 13.3 договору оренди №Л-9932- 15 від 22 грудня 2015 року, ст.19, ч.4 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст.9, 12, 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст.ст. 15, 16, 651 ЦК України є необхідність приведення спірного договору в частині пункту 5.1 у відповідність до вимог чинного законодавства з моменту укладення договору, так як нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення з таких підстав. Відповідно до п.5.1.договору оренди встановлено, що розмір орендної плати з об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07.06.2007 року № 897 (із змінами і доповненнями) і складає (129000х0.12/12х1.02= 1315 грн.). П.5.5.договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або за рішенням суду. П.5.8 договору передбачено, що несплата орендної плати протягом 3-х місяців з ня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору. Як встановлено в судовому засіданні, при визначенні розміру ставки орендної плати за користування майном комунальної власності м. Львова Управління комунальної власності керувалось додатком 2 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р № 897 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до п.2.1. договору оренди № Л-9932-15 від 22.12.2015 р. об`єкт оренди використовується для господарських потреб. При розрахунку орендної плати Управління комунальної власності застосовувало орендну ставку у розмірі 12%, до об`єкта оренди за цільовим призначенням «Інше використання нерухомого майна». Даний розмір ставки орендної плати відповідає умовам цільового призначення, оскільки ставка у розмірі 2% застосовується до приміщень під господарські потреби мешканців будинку площею менш як 50 кв. метрів. Відповідно до вказаного договору загальна площа орендованого приміщення складає 27,2 м2. При цьому в судовому засіданні встановлено, що орендар [PERSON] на час укладення договору № Л-9932-15 від 22.12.2015 р. перестав бути мешканцем будинку по [ADDRESS] , що сам не заперечує, а тому твердження щодо невідповідності розміру орендної ставки до цільового призначення передбачені зустрічним позовом спростовуються. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні постановою у справі №461/5666/17 (№876/943/18), Львівським апеляційним адміністративним судом 28.03.2018 залишено в силі постанову Галицького районного суду м. Львова від 06.12.2017 року, якою відмовлено відповідачу у задоволенні позову про визнання протиправним і нечинним з моменту прийняття п.1 Ухвали Львівської міської ради від 27.06.2013 року № 2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07.06.2007 року № 897» в частині дискримінаційного пункту 78 додатку 2 «Орендні ставки за використання нерухомого комунального майна» позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. При цьому апеляційний адміністративний суд погодився з тим, що оскільки 13 жовтня 2015 року позивача знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та 15 грудня 2015 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , то 22 грудня 2015 року при укладенні Договору оренди нерухомого майна № Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року, розмір орендної плати визначено за орендною ставкою 12% згідно з виставленими рахунками у розмірі 1315.80 грн, без ПДВ за перший місяць оренди з врахуванням індексу інфляції. Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради роз`яснено позивачу, що встановлення орендної ставки з коефіцієнтом 12 % здійснено відповідно до п.95 Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою міської ради від 07 червня 2007 року №897 (із змінами та доповненнями), оскільки позивач не є мешканцем будинку за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважала правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувану ухвалу Львівської міської ради від 27 червня 2013 року № 2472 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 07 червня 2007 року №3897» в частині п.78 додатку 2 «Орендні ставки за використання нерухомого комунального майна» прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, жодних дискримінаційних ознак у відношенні до позивача така не містить, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Обгрунтовуючи свій зустрічний позов, відповідач посилається на положення ст.24 Конституції України, якою гарантується, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками і що відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними Принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина. А тому встановлення для позивача, як орендаря за договором оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015р., орендної ставки рівної 12%, за оренду нерухомого майна з цільовим призначення «під господарські потреби», тобто некомерційного використання, як за оренду за цільовим призначенням «інше використання нерухомого майна» є явно дискримінаційним, а отже таким, що суперечить чинному законодавству. Окрім того, встановлення пунктом 95 додатку орендної ставки в розмірі 12% передбачено для «іншого використання майна», тобто використання майна за цільовим призначенням, яке не передбачено в попередніх пунктах додатку. Призначення «під господарські потреби» передбачено пунктами 78 та 79 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова. Різні орендні ставки відповідно до цих пунктів встановлені в залежності від площі орендованих приміщень. Окрім того, слід звернути увагу на назву колонки 2 зазначеного вище додатку «Використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням для розміщення». У його випадку є розміщення саме «під господарські потреби», а не для непередбаченого пунктами 1-77 та пунктами 79-94 використання нерухомого майна. Згідно з п. 5.2.21. цього Положення договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі порушення істотних умов договору другою стороною та в інших випадках, передбачених договором або законодавством. Оскільки пунктом 5.1 договору оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року розмір орендної плати визначений виходячи з орендної ставки рівної 12%, а це не відповідає вимогам законодавства, в тому числі, і не тільки абз.2 ст. 632 ЦК України, п.3.3. «Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова», п. 78 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, а отже відповідно до ст. 203, ч.2 ст. 215 ЦК України зазначений пункт 5.1 договору є нікчемним, то, відповідно до умов пунктів 5.12 та 13.3 договору оренди №Л-9932- 15 від 22 грудня 2015 року, ст.19, ч.4 ст.21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст.9, 12, 14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст.ст. 15, 16, 651 ЦК України є необхідність приведення спірного договору в частині пункту 5.1 у відповідність до вимог чинного законодавства з моменту укладення договору, так як нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Разом з тим, як уже зазначено судом, під час розгляду позову відповідача Галицьким районним суду м. Львова у рішенні від 06.12.2017 року та Львівським апеляційним адміністративним судом у рішенні від 28.03.2018 року було встановлено, що рішення про визначення орендної плати прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і жодних дискримінаційних ознак у відношенні до позивача таке не містить. А тому доводи відповідача про те, що пункт 5.1 договору є нікчемним оскільки є явно дискримінаційним спростовуються названими рішеннями судів, які не встановили порушення положень ст.24 Конституції України та інших нормативних актів, які обмежують конституційні право відповідача. Окрім того, суд враховує, що загальними засадами цивільного законодавства є в тому числі свобода договору. Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Укладаючи цей договір оренди №Л-9932-15 від 22 грудня 2015 року відповідач погодився із істотними умовами договору, в тому числі із розмір орендної плати, який визначений у п.5.1 договору. Він добровільно на власний розсуд укладав вказаний договір, хоч мав повне право відмовитися від продовження дії договору оренди після зміни розміру орендної плати. Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 статті визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи, що положення пункту 5.1 договору оренди узгоджуються з вимогами чинного законодавства та не суперечать ним, при укладенні договору оренди позивач не заперечував проти його умов, суд вважає законними та обґрунтованими доводи позивача про відсутність правових підстав для визнання вказаного пункту договору нікчемним. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір оренди №Л-9932- 15 від 22 грудня 2015 року між сторонами укладений із дотриманням положень закону, відповідачем не доведено, що пункт 5.1 договору є нікчемним, а тому суд погоджується із розміром орендної плати, який застосував позивач для розрахунку заборгованості. Як вбачається із довідки про заборгованість №4-2302-510 від 24 квітня 2017 року (а.с.11) відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась в обсязі, визначеному умовами договору, та допущено заборгованість станом на березень 2017 р. на загальну суму 17 351,8 грн. Окрім того, як вбачається із довідки (а.с.42) за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року заборгованість по оплаті орендної плати становить 60196,56 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розміру подвійної плати користування орендованим приміщенням за період з 01.01.2019 року по 31.07.2019 року на підставі ч.2 ст.785 ЦК України в розмірі 31843.66грн., а всього 92040,22 грн. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке сталося під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Частиною 2 статті також передбачено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач зобов`язання по договору оренди належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість по оплаті орендної плати за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року в розмірі 60196,56 грн., а тому в цій частині вимоги позивача слід задоволити і стягнути вказану заборгованість. Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що в супереч положенням п.п.9.1,9.3 договору оренди після закінчення терміну дії договору 31.12.2018 року відповідач об`єкт оренди не повернув, продовжує користуватися майном і приміщення не звільнив, тому у відповідності ч. 2 статті 785 ЦК України слід стягнути з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення за період з 01.01.2019 року по 31.07.2019 року на підставі ч.2 ст.785 ЦК України в розмірі 31843.66грн., а всього 92040,22 грн. Окрім того, оскільки договір оренди приміщення закінчився 31.12.2018 року і відповідач приміщення не звільнив та не передав його у встановленому договором порядку, тому слід задоволити вимоги позивача та виселити його із нежитлових приміщень загальною площею 27.2 м.кв., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved