Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати недійсним договір іпотеки №38/30/101/07-Склн від 12 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 12 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], було укладено договір іпотеки №38/30/101/07-Склн, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким квартира за адресою [ADDRESS], є головним майном до кредитного договору під іпотеку №38/30/101/07-Склн від 12.10.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» на 30 000 доларів США. Позивач вважає, що при посвідченні договору іпотеки №38/30/101/07-Склн від 12.10.2007 року нотаріус Бондар І.М. порушила законне право позивача, не запитавши його згоди на вчинення вищезазначених дій, оскільки вказана квартира була приватизована 13.10.2003 року. 1/3 приватизованої квартири належить [PERSON], з якою у позивача зареєстровано шлюб 27.11.1982 року. Стверджує, що на час укладення договору іпотеки, питання власності подружжя щодо майна отриманого в результаті приватизації було законодавчо не врегульовано. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства України, що надає підстави для визнання його недійсним. Позивачем до суду надано письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представником Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» надано письмові заперечення проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], було укладено договір іпотеки №38/30/101/07-Склн, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.. Цього ж дня, 12 жовтня 2007 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 534 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався у якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 38/30/07-Склн від 12.10.2007 року. Предметом іпотеки є належне [PERSON], [PERSON], [PERSON], на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності на житло, виданого 13.10.2003 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження №2/402-03. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий КП ДМБТІ 17.11.2003 року №2006047, реєстраційний №3470480, нерухоме майно - квартира за номером [ADDRESS], загальною площею 65,6 кв.м. 02 грудня 2013 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1533. У відповідності до даного договору ПАТ«Дельта Банк» в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором набув статусу нового кредитора та права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 3Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання (ч.2 ст.7 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. За приписами частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами статті 629 ЦК України встановлено, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 4 ст.631 ЦК України встановлено, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки іпотечним договором жодна з вимог статті 203 ЦК України не порушено, він укладений у встановленому законом порядку та формі, чітко визначає істотні умови та порядок виконання та дійсності договору іпотеки і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed