Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 2260934,49 гривень та судові витрати у розмірі 6090 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 жовтня 2012 року між ним та [PERSON] Мунес був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3392, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 164000 гривень, що на момент передачі грошей складає еквівалент 20000 доларів США без сплати відсотків за користування грошовими коштами строком по 17 листопада 2012 року. Свої зобовязання за договором позики позивач виконав, надавши відповідачу гроші у зазначеній сумі до підписання договору, відповідач в порушення умов договору позики грошові кошти у передбачені ним строки не повернув, у звязку з чим у позивача з 17 листопада 2012 року виникло право щодо стягнення зазначеної суми у повному обсязі. З метою врегулювання спору у позасудовому порядку, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо добровільного повернення грошових коштів, однак законні вимоги позивача були проігноровані. 14 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського округу [PERSON] за реєстровим №1177 була зареєстроване повідомлення позивача про необхідність сплатити борг, яке відповідач особисто отримав 22 серпня 2015 року Таким чином, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики із врахуванням курсу долара США станом на 13 листопада 2015 року, яка становить 495000 гривень, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 14760 гривень, сума, яка випливає з положень п. 7 договору позики про сплату 330 гривень за кожен день прострочення оплати з урахуванням індексу інфляції, яка становить 545926,89 гривень. Крім того, враховуючи ту обставину, що відповідач своєчасно не повернув позичені кошти позивачу, останній з 18 листопада 2012 року був змушений звертатися до позикових коштів, щоб виконувати свої зобовязання, виконання яких було унеможливлено саме неповерненням грошових коштів у розмірі 20000 доларів США, враховуючи ставку ломбардного кредитування за 2012-2015 роки, яка була незмінною та становила 0,2% в день під тверду заставу, збитки, які були заподіяні відповідачем за період часу з 18 листопада 2012 року до 16 листопада 2015 року становить 1205247,60 гривень. Враховуючи неповернення відповідачем до цього часу зазначених сум, позивач змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового Бюро ГУМВС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст.. 122 ЦПК України, про що в матеріалах справи маються відповідні документи, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 жовтня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3399, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] Мунес грошові кошти в сумі 164000 гривень, що складає еквівалент 20000 доларів США строком до 17 листопада 2012 року, а останній зобовязався позивачу повернути суму грошових коштів без нарахування відсотків в повній сумі у зазначений строк, при цьому п. 5 зазначеного договору встановлено, що у разі зміни курсу продажу долара США комерційними банками України у бік збільшення, сума боргу, яка належить до сплати в гриві повинна бути скорегована відповідно до цього курсу, що буде на день сплати. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У вищевказаному договорі поруки визначені всі суттєві умови договору, в тому числі: строк дії договору, курс валют, безпроцентна ставка, умови повернення грошових коштів, відповідальність за порушення зобов'язань та інші. Зі змісту зазначеного договору вбачається, що сторони підтвердили своїм особистим підписом, що ознайомилися і згодні з усіма умовами, викладеними у ньому та засвідчили свою згоду підписами у договорі. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається зі змісту вищевказаного договору позики (п.3 договору), вищевказана грошова сума позивачем була передана [PERSON] Мунес до підписання договору. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року. Відповідно до ч.2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст.\~599 - 601,\~604 -609 ЦК України, зокрема за\~ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно\~\~ч. 1, 2, 3\~ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів щодо виконання зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року відповідачем в ході судового розгляду суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Таким чином, у звязку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення грошової суми за зазначеним договором у повному обсязі. При цьому, як вбачається зі змісту договору позики від 17 жовтня 2012 року, у разі зміни курсу продажу долара США комерційними банками України у бік збільшення, сума боргу, яка належить до сплати в гривні повинна бути скорегована відповідно до цього курсу, що буде на день сплати. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як роз'яснено у п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином загальна сума неповернутих коштів за договором позики від 17 жовтня 2012 року, із врахуванням вимог п. 5 зазначеного договору, складає 20000 доларів США, що відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на день постановлення рішення, тобто на 24 лютого 2015 року складає 544676 гривень (27,2338Х20000 доларів США). Однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення боргу за договором позики від 17 жовтня 2012 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 495000 гривень. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідач до теперішнього часу не повернув позичені у позивача кошти за зазначеним договором. Згідно з вимогами ст. 1050 ЦПК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. При обчисленні суми індексації грошового боргу за договором позики від 17 жовтня 2012 року, суд виходить з того, що за період з листопада 2012 року по листопад 2015 року індекси інфляції у процентах склали: листопад 2012 року 99,9 %, грудень 2012 року 100,2 %, січень 2013 року 100,2 %, лютий 2013 року - 99,9 %, березень 2013 року - 100 %, квітень 2013 року 100 %, травень 2014 року - 100,1 %, червень 2013 року - 100 %, липень 2013 року 99,9 %, серпень 2013 року - 99,3 %, вересень 2013 року - 100%;, жовтень 2013 року 100,4 %, листопад 2013 року 100,2%, грудень 2013 року 100,5%, січень 2014 року 100,2%, лютий 2014 року 100,6%, березень 2014 року 102,2%, квітень 2014 року 103,3%, травень 2014 року 103,8%, червень 2014 року 101,0%., липень 2014 року 100,4%, серпень 2014 року 100,8%, вересень 2014 року 102,9%, жовтень 2014 року 102,4%, листопад 2014 року 101,9%, грудень 2014 року 103,0%, січень 2015 року 103,1%, лютий 2015 року - 105,3%, березень 2015 року-110,8%, квітаень 2015 року 114,0%, травень 2015 року 102,2%, червень 2015 року 100,4%, липень 2015 року 99,0%, серпень 2015 року 99,2%, вересень 2015 року 102,3%, жовтень 2015 року-98,7%.. Всього, за період прострочення виконання грошового зобовязання індекс інфляції склав 1,767 %. Таким чином, сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року складає 874665 гривень (495000 Х 1,767=874665). Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року у межах позовних вимог, виходячи з наступного. Станом на 17 листопада 2015 року виконання грошового зобовязання за договором позики від 17 жовтня 2012 року було прострочено на 1096 днів. Таким чином, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання за зазначеним договором позики станом на 17 листопада 2015 року складає 44590,68 гривень (495000 Х 3 Х 1096 / 365 / 100), з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за договором позики в межах заявлених позовних вимог у розмірі 14760 гривень. Виходячи з наведеного, сума боргу за договором позики від 17 жовтня 2012 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 889425 гривень. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідальність позичальника за невиконання своїх зобовязань за договором позики встановлена ч. 7 договору, відповідно до якої, у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені договором, а також прострочення сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на пять днів відповідач зобовязаний сплатити в тому чсилі 330 гривень за кожен день прострочення сплати. Враховуючи ту обставину, що судом встановлений факт неповернення відповідачем боргу за договором позики від 17 жовтня 2012 року, а також вимоги п. 7 договору позики, пеня за несвоєчасність повернення кредиту складає 361680 (330Х1096 днів) гривень, яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми збитків, які були завдані позивачу в якості виплат відсоткових платежів по неповернутим у строк коштам у період часу з 18 листопада 2012 року до 16 листопада 2015 року у звязку з недоведеністю позову в цій частині, а також ненаданням жодних беззаперечних, допустимих та належних доказів на підтвердження зазначених обставин. Крім того, ані умовами договору, ані законодавством, яке регулює договірні правовідносини, такі виплати не передбачені. \~ За положеннями\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті\~обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики від 17 жовтня 2012 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1251105 гривень. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Позивачем при предявленні позову до суду були сплачені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 6090 гривень, що підтверджується квитанцією №0926434342 від 13 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Як вбачається зі змісту позовних вимог, загальна сума заявлених позовних вимог складає 2260934,49 гривень, загальна сума задоволених позовних вимог складає 1251105 гривень, що складає 55,33 % ціни позову. При таких обставинах з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у сумі 3369,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial