Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.12.2011 року між Приватним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем не виконуються належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Таким чином, станом на 31.05.2016 року за відповідачем [PERSON] існує заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.12.2011 у розмірі 38 889,20 грн., яка складається з: -Заборгованість за кредитом - 4595,83 грн.; -Заборгованість по процентам за користування кредитом - 28965,31 грн.; -Заборгованість за пенею та комісією - 3000,00 грн.; -Штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; -Штраф (процентна складова) - 1828,06 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, де просить слухати справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову він заперечував, зазначивши, що факту отримання кредиту на кредитну картку за договором №б/н від 28.12.2011 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» він не заперечує, кредитними коштами він користувався до певного часу, а саме до моменту взяття під варту. Зокрема, з 31.05.2014 року по 20.01.2016 року він перебував під вартою в слідчому ізоляторі та був позбавлений можливості користуватися кредитною карткою. З врахуванням наведеного він вважає, що повинен повернути банку виключно тіло кредиту, без врахування процентів за користування ним. До вимог про стягнення пені він просив суд застосувати позовну давність. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 28.12.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, станом на 31.05.2016 року за [PERSON] існує заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.12.2011 у розмірі 38 889,20 грн., яка складається з: -Заборгованість за кредитом - 4595,83 грн.; -Заборгованість по процентам за користування кредитом - 28965,31 грн.; -Заборгованість за пенею та комісією - 3000,00 грн.; -Штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; -Штраф (процентна складова) - 1828,06 грн. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобов'язання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України - виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Приймаючи до уваги зазначені вимоги цивільного законодавства, заперечення відповідача щодо нарахування банком процентів за користування кредитними коштами за час перебування [PERSON] під вартою та після спливу строку дії кредитної картки суд вважає безпідставними, а доводи відповідача такими, що не звільняють його від відповідальності належним чином виконувати умови кредитного договору до повного та фактичного його виконання. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності. Положеннями ст. 258 ЦК України встановлюється позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно правових позицій Верховного суду України в (у справі № 6-100 цс 14), зазначено, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов»язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені, відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Станом на час пред'явлення до суду позову 30.08.2016 року строк позовної давності вимоги про стягнення пені за один рік до подання позову 30.08.2016 року становить 1000,00 грн. ( дивись розрахунок заборгованості: 3000-2000=1000), по решті позовних вимог щодо стягнення пені - строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови у задоволенні зазначеної частини позовних вимог). Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Крім цього, позивач просить стягнути на користь Банку 500 грн. + 1828,06 грн. = 2328,06 грн. штрафу, нарахованого відповідно до п. 1.1.5.32 Умов та правил надання банківських послуг, який передбачає відповідальність за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з передбачених кредитним договором зобов'язань на строк більше 30 днів. Проте, судом встановлено, що нарахована сума до стягнення в якості пені, відповідно до п. 2.1.1.7.6 вказаних умов, також передбачена у якості відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості за зим кредитним договором, внаслідок чого має місце подвійне стягнення за прострочення відповідачем виконання своїх обов'язків по поверненню кредиту, сплаті відсотків і комісійної винагороди. Згідно до обов'язкової для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13: у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності - це не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. В п.п. 1.1.5.22, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачена відповідальність за одне й те ж порушення договору, прострочення платежів, як у вигляді пені 0,1% від суми простроченого платежу, але не більше 0,1 % від суми переводу за кожен день прострочення, так і штрафу, який має як фіксовану величину - 500 грн., так і процентну складову - 5% від суми заборгованості. Тому, відповідно до правила тлумачення вказаної правової позиції від зворотного, такі умови договору про одночасне застосування різних видів неустойки, що передбачені у ст. 549 ЦК України, у якості заходів відповідальності за одне й теж правопорушення в силу прямої заборони Основним Законом України є нікчемними і з огляду на це не повинні застосовуватися судом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 561,14 грн. Згідно платіжного доручення № PROM3BEWLI від 03.08.2016 року позивачем при пред'явленні позову до суду був сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial