Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду про стягнення з державного бюджету на його користь суму судового збору у розмірі 1841 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2018 року у цивільній справі № 489/2376/18. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Промхімскло» зазначив, що при подачі апеляційної скарги на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2018 року у цивільній справі №487/2376/18 було сплачено судовий збір в розмірі 1841грн. Оскільки постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 7 листопада 2018 року зазначену скаргу задоволено, а оскаржувану ухвалу скасовано, вважає, що сума сплаченого судового збору є шкодою, завданою незаконним рішенням суду, яка підлягає стягненню на користь позивача за рахунок державного бюджету. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 25 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Промхімскло», ФОП [PERSON] , третя особа Заводський ВДВС ММУЮ про зняття арешту з автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOO, який належить їй на праві особистої власності, з наступним виключенням цього транспортного засобу з акту опису, складеного державним виконавцем при виконанні судового рішення щодо стягнення боргу з фізичної особи-підприємця на користь товариства. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2018 року за позовом [PERSON] відкрито провадження та справа призначена до слухання. 6 липня 2018 року ТОВ «Промхімскло» подана зустрічна заява до [PERSON] , ФОП [PERSON] , третя особа Заводський ВДВС ММУЮ, в якій товариство з метою задоволення його вимог як кредитора на підставі відкритого виконавчого провадження, просило суд звернути стягнення на майно відповідачів, яке є їх спільною власністю як подружжя, у відповідності до його переліку та вартості, що визначені за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва, ухваленого 6 травня 2014 року за позовом про поділ майна. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 серпня 2018 року зустрічний позов ТОВ «Промхімскло» залишено без руху, як такий, що не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України, оскільки в ньому не зазначено докази, на які позивач посилається, неконкретизовані позовні вимоги, та не наведено їх розрахунку. Позивачу запропоновано в строк до п`яти днів з моменту отримання копії ухвали усунути зазначені недоліки Наступною ухвалою цього ж суду від 27 серпня 2018 року зустрічний позов повернуто ТОВ «Промхімскло» на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України. 18 вересня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Промхімскло» звернулося до апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2018 року у цивільній справі № 487/2376/18. Відповідно до платіжного доручення № 347 від 17.09.2018 року, ТОВ «Промхімскло» сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1841,00 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.11.2018 року, Апеляційну скаргу ТОВ «Промхімскло» задоволено. Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 серпня 2018 року скасовано, і направлено справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про можливість об`єднання в одне провадження з первісним позовом. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає. Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені положеннями статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.5 ст.1176 ЦК України, а саме: шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не вбачає неправомірності у судовому рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2018 року, незгода з процесуальними рішеннями є підставою для оскарження судового рішення у встановленому порядку, що й було зроблено позивачем. Фактично з предмету та підстав позову вбачається, що позивач ставить вимогу про повернення сплаченого за подання апеляційної скарги на зазначену ухвалу, судового збору. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду юридичною особою - у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач зазначає, що при подачі апеляційної скарги на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2018 року, ним було сплачено судовий збір у розмірі 1841 грн. 00 коп. Ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.08.2018 року скасована постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.11.2018 року, проте під час винесення постанови суду Миколаївським апеляційним судом не вирішувалося питання про повернення йому сплаченого судового збору. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Як вбачається з постанови суду від 07.11.2018 року, Миколаївським апеляційним судом не вирішувалося питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Тому аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу право на звернення до Миколаївського апеляційного суду з заявою про винесення додаткового рішення щодо вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та у задоволенні його позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed