Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про розірвання трудового договору, зобовязання повернути оригінал трудової книжки. Вимоги мотивовано тим, що 18 червня 2015 року позивача призначено на посаду директора ТОВ «Стройсервіс і К» та укладено трудовий контракт. Відповідно до умов Статуту товариства 22 жовтня 2015 року позивачем надано заяву про звільнення за власним бажанням. На зазначене звернення, відносно його звільнення та повернення йому трудової книжки, оформленої належним чином, товариство не реагує, рішення про звільнення не надає та не повертає трудову книжку. За вказаних обставин позивач просив розірвати трудовий договір між ним та ТОВ «Стройсервіс і К» на підставі ст. 38 КЗпП України, зобовязати відповідача повернути оригінал його трудової книжки оформленої належним чином у відповідності до\~Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав викладених в позові з урахуванням уточнень зроблених в заяві від 10 лютого 2016 року. Представник відповідача в судовому засідання позов визнав. Вимоги підлягають задоволенню повністю. Судом встановлено, що на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Стройсервіс і К» (далі товариство) від 18 червня 2015 року, [PERSON] призначено на посаду директора товариства з 18 червня 2015 року (а.с. 5). На виконання рішення загальних зборів 18 червня 2015 року видано наказ про зміну виконавчого органу товариства № 5, яким призначено на посаду директора товариства [PERSON] (а.с. 6). Як вбачається із п.п. «в» п. 9.4 Статуту товариства, до виключної компетенції Зборів учасників товариства відноситься, зокрема, обрання та відклик директора товариства та контролюючого органу. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 звернено увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. У відповідності до положень ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні; у разі, коли заява працівника про звільнення за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Останнім днем роботи у разі розірвання трудового договору з ініціативи працівника є той же день тижня, у який працівник попередив про це власника письмово. Працівник по закінченні двотижневого строку з дня подачі заяви про звільнення за власними бажанням має право припинити роботу. У цьому випадку трудовий договір вважається розірваним з моменту припинення роботи, а не з дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про звільнення. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено у судовому засіданні позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням 22 жовтня 2015 року та припинено роботу з 08 грудня 2015 року, проте наказ про звільнення позивача з будь-яких підстав відповідачем не видавався, трудова книжка в частині звільнення позивача не заповнювалась та не видавалася (а.с. 4, 17, 24). У постанові від 22 травня 2013 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в порядку ст. 355 ЦПК України (Справа № 6-34цс13) визначила, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи викладене та те, що заява позивача про звільнення за власним бажанням, як вбачається з матеріалів справи надійшла до відповідача, трудовий договір між сторонами відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України вважається розірваним. Суд вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що відповідачем порушено трудові права позивача, тому вони підлягають судовому захисту шляхом розірвання трудового контракту.

Outcome: approved