Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь КП «Харківські теплові мережі» вартість спожитої без достатніх на те підстав теплової енергії у сумі 16582, 62 грн. та стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3 % річних у розмірі 1638, 21 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення підвалу №35-; -37 в літ. «А-5», загальною площею 30, 8 кв.м., розташовані по [ADDRESS] з централізованою системою опалення. Відповідач, не уклавши договір на постачання теплової енергії отримував теплову енергію за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення будинку, де розташоване приміщення відповідача. За період безпідставного користування з 01.10.2014 року по 31.03.2018 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 16582, 62 грн. За кожний розрахунковий період відповідачу направлялися платежі вимоги-доручення про оплату на спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачена. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся, про причину неявки суд не повідомив. Заяв про відкладення слухання справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Між тим, відповідач був обізнаний про розгляд даного спору в суді, оскільки подавав заяву про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова та заяву про передачу справи за підсудністю до Московського районного суд ум. Харкова, які були задоволені. За таких обставин, враховуючи викладене та повторну неявку відповідача в судове засідання, суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідача. При цьому суд, ознайомившись із заявою про перегляд заочного рішення суду, встановив, що відповідач фактично не оспорюючи наявність та суму заборгованості, яку просить стягнути з нього позивач, не погоджується з періодом за який позивач просить стягнути заборгованість, і фактично зазначає, що позивач пропустив строк та звернувся за стягненням заборгованості за період з 01.10.2014 р. по 31.03.2018 р. із пропуском загального строку позовної давності. Суд розцінює дану заяву фактично як заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Крім того, відповідач зробив заяву про застосування строку позовної давності і в заяві про передачу справу за підсудністю до іншого суду. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ходас В.А., та зареєстрованим в реєстрі за № 4015, володіє нежитловими приміщеннями підвалу № 35-:-37 в літ. «А-5», загальною площею 30,8 кв.м., цегла, розташовані в [ADDRESS] . (а.с. 10) Право власності за відповідачем зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 05.09.2006 року № 2847900. (а.с. 11) Як вбачається з Акту обстеження системи теплопостачання обєкту від 25.07.2017 року № 174/5732 за адресою [ADDRESS] , система опалення споживача єдина з системою опалення житлового будинку. (а.с. 16) Постачання теплової енергії в нежитлові приміщення, що знаходяться в житловому будинку [ADDRESS] підтверджується актами про підключення № 174/2797 від 22.10.2014 року, № 174/9118 від 27.10.2015 року, №174/12436 від 21.10.2016 року, №174/16902 від 26.10.2017 року, актами про відключення опалення № 174/6016 від 14.04.2015 року, № 174/10830 від 05.04.2016 року, № 174/14788 від 03.04.2017 року та Переліком споживачів, розташованих в житловому будинку, серед яких є [PERSON] (а.с. 12, 13, 14) Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 ст. 317 ЦК України зазначає, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 р. передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 4 Житлового кодексу України до житлового фонду не входять нежитлові приміщення в житлових будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Оскільки приміщення куди позивачем постачається теплова енергія є нежитловим, то правовідносини між сторонами підлягають регулюванню Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, які розглядають теплову енергію як товарну продукцію, а також ст. 714 ЦК України. Згідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року №1198 «Про затвердження Правил користування тепловою енергією»визначено споживачем теплової енергії - фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно ст. 40 постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року №1198 «Про затвердження Правил користування тепловою енергією» споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, позивач ставить вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2014 р. по 31.03.2018 р. у розмірі 16 582,62 грн. Між тим, дана сума стягнення заявлена з порушенням встановленого законом трьохрічного строку позовної давності. Доказів пропуску строку позовної давності з поважних причин позивач суду не надав, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням строків позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП «ХТМ» підлягають частковому задоволенню, а саме: за послуги з постачання теплової енергії в нежитлові приміщення за період з 01.08.2015 року по 03.07.2018 року в розмірі 13446 грн. 76 коп., суму індексу інфляції у розмірі 141 грн. 97 коп.; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 34 грн. 12 коп., а всього 13 622 грн. 85 копійок. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного і

Outcome: partial