Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, третьої особи в якому просив визначити, що розмір часток [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON] у спільній сумісній власності на земельну ділянку, розташовану у [ADDRESS], становить по ? частці. Позивач до судового засідання не з'явився, направив свого представника. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач вимоги позову визнав, просив про розгляд справи у його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Міщук О.В. надала заяву про розгляд справи у її відсутності та вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи встановлені судом. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 19.10.2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В. за реєстровим номером №1264, згідно якого заповіла своєму сину [PERSON] усе своє майно. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2015 року, виданого позивачу [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщук О.В., він прийняв і оформив 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала спадкодавцю [PERSON] Позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Міщук О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право власності і на земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована з адресою: [ADDRESS] після смерті матері. Однак, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщук О.В була винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з тим, що позивачем наданий на підтвердження права власності на зазначену земельну ділянку за матір'ю позивача, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 09.11.2008 р. на підставі рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2008 року за №17/46 на двох осіб - на матір позивача - [PERSON] та [PERSON], з якого не можливо встановити частку в спільній сумісній власності та у зв'язку цим неможливо визначити склад спадкового майна. Дійсно, відповідно до вказаного акту [PERSON] та [PERSON] володіли на праві приватної спільної сумісної власності земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка розміром 1000 кв.м., кадастровий номер: [NUMBER], була передана у власність на підставі Рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2007 року №17/46. Вищезазначений державний акт про право власності на землю був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування за №010800101889. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] Але, оскільки не визначені ідеальні частини в праві спільної власності на земельну ділянку, Свідоцтво про право на спадщину після матері позивачем не отримано. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку Переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Із роз'яснень, викладених у п. 21 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за №7 від 16 квітня 2004 року, вбачається, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ст.ст. 357, 358 ЦПК України частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Також відповідно до ч.4. 5 ст. 89 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ч. 1.2. ст. 158 ЗК України - власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У відповідності до ст. 392 ЦК України - власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України - у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved