Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 24 вересня 2008 року. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту № 002-07191-240908 від 24.09.2008 року відповідач отримала кредит в сумі 3000 грн. Кредитор свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит, між тим позичальник виконувала свої зобов'язання неналежним чином, тому на момент звернення до суду виникла заборгованість в сумі 1041 грн., з яких 79 грн. складає неповернена сума кредиту, 962 грн. - заборгованість за комісіями. Крім зазначеної суми, позивач просить стягнути з відповідачки видатки по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність. З аналогічною заявою, яка містить повне невизнання позову, звернулася відповідачка. Зазначені обставини в силу ст. ст. 158, 169 ЦПК України є підставою для вирішення справи без участі сторін. З письмових заперечень відповідачки випливає, що відповідач по мірі отримання кредиту погашала заборгованість відповідно до графіку погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору і згідно із яким щомісячний платіж, який вона повинна була здійснювати у погашення заборгованості, становив 247 грн. Вона у встановлені цим графіком строки щомісячно сплачувала суму, яка є більшою, ніж зазначена у графіку, а сам: 250 грн. Лише в січні 2009 року у зв'язку із своєю хворобою вона не мала можливості вчасно внести черговий платіж, про що попередила співробітників банківської установи, які повідомили, що через необхідність сплати неустойки у зв'язку з простроченням наступний платіж має обчислюватися сумою в 290 грн., тому вона і здійснила цей платіж у вказаній сумі. Графік погашення заборгованості розрахований на період з жовтня 2008 року по грудень 2010 року. Останній платіж, суму якого їй скорегували у відділенні банку, у розмірі 230 грн. вона внесла 6 грудня 2010 року. В цей же день співробітники банку в тому ж самому відділенні повідомили їй, що вона повністю виконала свої зобов'язання. Після цього вона не отримувала ніяких повідомлень та нагадувань від банківської установи, вважаючи свої зобов'язання виконаними. Крім того, вважає, що позивачем пропущена давність звернення за захистом права, про визнання поважності причин пропуску якої він не просить. На підставі викладеного просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 24 вересня 2008 року сторони уклали договір кредитування № 002-07191-240908, за умовами якого позивач надав, а відповідач отримала кредит в сумі 3000 грн. (а. с. 6-8). Відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору (а. с. 51), сума щомісячного платежу за період з жовтня 2008 року по грудень 2010 року становить 247 грн. Як випливає з наданих відповідачкою копій квитанцій (а. с. 36- 45), нею щомісячно сплачувалась за договором кредитування 250 грн., а останній платіж, який становив 230 грн., співпав з 6 грудня 2010 року. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України тягар доведення перед судом переконливості як вимог, так і заперечень закон покладає на сторони. Вирішуючи позов на користь відповідачки, суд виходить з того, що всупереч наведених положень цивільного процесуального законодавства позивач не довів ґрунтовність своїх вимог, розпорядившись своїм правом на власний розсуд, хоча суд, отримавши від відповідачки письмові заперечення з доданими квитанціями, шляхом направлення ухвали про забезпечення доказів від 09.09.2014 року (а. с. 56) пропонував позивачеві надати додаткові пояснення та певні фактичні дані в обґрунтування своїх вимог. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Вирішуючи клопотання відповідачки про застосування позовної давності, суд доходить висновку, що встановлена законом давність звернення за судовим захистом пропущена без поважних причин, оскільки, як встановлено судом, останній платіж на погашення заборгованості позивач здійснила 6 грудня 2010 року, а звернення позивача до суду співпало з 5 травня 2014 року. Про причини пропуску давності звернення за захистом свого права позивач суду не повідомив, хоча суд пропонував надати свої пояснення з цього приводу; визнати право таким, що підлягає захисту, не просив; міркувань щодо поважності причин пропуску давності суду не надав. Крім наведених міркувань, відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз'яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що право позивача не підлягає захисту і крізь призму правил цивільного закону про позовну давність.

Outcome: dismissed