Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним і відповідачкою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вони з відповідачкою перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначив, що шлюб існує лише формально. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надав суду заяву у якій просить розглянути справу у його відсутності. Відповідач надала заяву про розгляд справи у її відсутності та визнала позов. Дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. 24 квітня 2015 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Виконавчому комітеті Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 10, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24 квітня 2015 року (а.с. 3). Сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11 листопада 2015 року (а.с. 14). Позивач бажає розірвати шлюб, а відповідач проти цього не заперечує. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер та сторони бажають його розірвати, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Згідно із частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі частини першої статті 142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, решту суми судового збору слід покласти на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved