Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернувся з втканим позовом до відповідача, в обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 01.07.2008р. він був прийнятий по переводу з ВАТ «Плай» До філії «Спілловер. Шкіряний завод» ТзОВ з іноземними інвестиціями «Спілловер» на посаду начальника автотранспортного цеху, про що було укладено трудовий договір та видано відповідний наказ. З 01.02.2011р. він переведений на посаду начальника автотранспортної дільниці допоміжного виробництва. У період роботи на підприємстві керівництвом своєчасно виплачувалась заробітна плата. Проте починаючи з листопада 2011р. відповідач не здійснює виплату заробітної плати, посилаючись на незалежні від нього обставини. Згідно довідки № 135 від 01.10.2013р. станом на 01.10.2013р. заборгованість складає 27426,04грн. Проте вважає, що заборгованість по виплаті йому заробітної плати є значно більшою, оскільки згідно довідок № 146 від 25.10.2013р. та № 135 твід 01.10.2013р. вбачається, що заробітна плата виплачувалась не в повному обсязі. Роботодавець має право на встановлення неповного робочого часу без згоди працівника, однак при цьому повинна додержуватись процедура зміни істотних умов праці. Його не було повідомлено про зміни істотних умов праці. Роботодавцем неправомірно занижено розмір заробітної плати, в результаті чого останнім не виплачено кошти в сумі 52500грн. Несвоєчасна виплата заробітної плати нанесла позивачу моральну шкоду, оскільки він був позбавлений можливості купувати необхідні йому речі, продукти харчування. Внаслідок неможливості скористатися своїми коштами, погіршився стан життя позивача, пропав спокій, який потягнув за собою негативні емоції та переживання. 13.02.2014., 24.02.2014р. та 13.03.2014р. позивач уточнив позовні вимоги, просив визнати накази про надання відпустки без збереження заробітної плати, які видані відповідачем в період з лютого 2013р. по листопад 2013р. незаконними, стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2011р. по грудень 2013р. в сумі 27426,04грн., плату за простій в сумі 10833,35грн., середній заробіток за ввесь час затримки, починаючи з 17.12.2013р. по день винесення рішення в сумі 10117,80грн., а також моральну шкоду в сумі 10000грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в них обставини. Просили позов задоволити. Представник відповідачів Назарук Т.С. в судовому засіданні позов в частині стягнення з товариства заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2011р. по грудень 2013р. в сумі 27426,04грн., в решті частині позовних вимог заперечила, покликаючись на письмове заперечення (а.с.30-32). Просила у позові відмовити. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 01.07.2008р. прийнятий на посаду начальника автотранспортного цеху по переведенню з ВАТ «Івано-Франківське шкіряне підприємство «Плай» на філію «Спіловер.Шкіряний завод» ТОВ з ІІ «Спіловер», згідно наказу № 5-к від 01.07.2008р. 01.02.2011р. позивач переведений на посаду начальника автотранспортної дільниці допоміжного виробництва, а 17.12.2013р. [PERSON] звільнений з роботи. Відповідно до довідки з Філії «Спіловер.Шкіряний завод» ТОВ з ІІ «Спіловер» № 133 від 24.09.2013р. (а.с.7) заборгованість по заробітній платі станом на 24.09.2013р. становить 27426грн 04коп. Встановлено судом також і та обставина, що на підприємстві наявна затримка по оплаті праці позивачу. Наведені обставини представником відповідача не заперечуються, визнаються, а згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Конституцією України у ст. 43 визначено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватись регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективними договорами. Але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання позову представником відповідача в частині з товариства заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2011р. по грудень 2013р. в сумі 27426,04грн., є безумовним, не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, переконавшись у правильному розумінні представником змісту обставин справи, відсутності сумнівів у добровільності та істинності позиції останньої з цього приводу, приходить до висновку про те, що позов в цій частині слід задоволити. Крім цього, ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 5 Розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньомісячної (годинної) заробітної плати. Відповідно до Листа Мінсоцполітики України від 04.09.2013р. №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок тривалості робочого часу на 2014 рік» та Листа Мінсоцполітики України від 21.08.2012р. №6050/0/14-12/13 «Про розрахунок тривалості робочого часу на 2013 рік» тривалість робочого часу, яка підлягає розрахунку за період з 17.12.2013р. (дати звільнення позивача) по 13.03.2014р. (день ухвалення рішення судом) становить 60 робочих днів, у тому числі за грудень 2013 року - 11, за січень 2014 року - 21, за лютий 2014 року - 20, і за березень 2014 року - 8 робочих днів. Згідно з довідки виданою Філією «Спіловер.Шкіряний завод» ТОВ з ІІ «Спіловер» № 3 від 27.01.2014р. середньоденний заробіток [PERSON] складає 168,63грн. Починаючи з 17.12.2013р. по 13.03.2014р. кількість робочих днів становить 60. Виходячи з наведеного загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки становить 168,63грн. х 60 днів становить 10117,80грн. Відтак, враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 17.12.2013р. по 13.03.2014р. у розмірі 10117,80грн. слід задоволити. В той же час, згідно з ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи. Викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Відповідно до умов колективного договору на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень, а тому при працевлаштуванні позивач знав умови договору та погодившись на них відповідно до наказу № 5-к від 01.07.2008р. був прийнятий на роботу. При цьому жодного належного та допустимого доказу того, що на підприємстві був простій у розумінні ст. 34 КЗпП України, позивачем та його представником не подано, судом не здобуто. Суд з цього приводу приймає до уваги пояснення, зазначені представником відповідача в письмовому запереченні. Тому в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача вимушеного простою слід відмовити. Позивач також просив визнати дії відповідача незаконними та визнати накази про надання відпусток без збереження заробітної плати, які видані філією в період з лютого 2013 року по листопад 2013 року, незаконними, однак судом не встановлено, яким саме чином у даному випадку було порушено право позивача, яким чином таке підлягає захисту. Позивачем в даному випадку не обґрунтовано таких позовних вимог належними та допустимими доказами, відтак підстав для задоволення позову в цій частині немає. Крім цього, ч. 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно ч. 2 цієї статті, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відтак, враховуючи вищенаведене, оцінивши в сукупності представлені позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000грн. слід задоволити частково та стягнути з відповідача таку у розмірі 1000грн. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. У відповідності до ст. 43 Конституції України,

Outcome: approved