Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача боргу у розмірі 200 000,00грн. та моральної шкоди у розмірі 20 000,00грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що між позивачем та відповідачем 05.06.2014 року укладено договір строкового банківського вкладу № 2630/39/188310 на загальну суму 200 000,00грн. Відповідно до умов договорів процентна ставка сторонами визначена у розмірі 19,85% річних. Додатковою угодою № 1 до договору строкового банківського вкладу № 2630/39/188310 сторони домовились про викладення п. 1.3. ст. 1 ч. 2 договору в новій редакції. Позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою 31.07.2014 року про повернення вкладу, але відповідачем в порушення умов договору кошти на вимогу вкладника не повернуті. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю з підстав, що зазначенні в позовній заяві. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, причину неявки в судове засідання, суд не повідомив та клопотань не надходило. Суд, відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у їх відсутність, оскільки неповажна неявка відповідачів не перешкоджає постановленню рішення. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд, прийшов до наступного. 05.06.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір строкового банківського вкладу № 2630/39/188310. Згідно умов договору строкового банківського позивачем було внесено 200 000,00 грн. з процентною ставкою 19,85 % річних на строк 30 дні. (п.п. 1.1. договору). Факт отримання відповідачем коштів у розмірі 200 000,00грн. на виконання вимог договору строкового банківського вкладу № 2630/39/188310 від 05.06.2014 року, підтверджується меморіальним ордером № 2502 від 05.06.2014 року. 05.07.2014 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору строкового банківського вкладу № 2630/39/188310, відповідно до умов якого сторони домовились викласти п. 1.3. ст. № 1 ч. 2 договору в наступній редакції: « 1.3. Якщо вкладник не вимагає повернення суми вкладу в день закінчення строку дії договору, то договір уважається продовженим на новий термін на умовах, що діють на момент продовження. Якщо вкладник вимагає повернення суми вкладу після такого продовження, але, до закінчення нового строку договору, перерахунок процентів здійснюється тільки за неповний строк зберігання вкладу». 31.07.2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу та відсотків, що підтверджується копією листа від 31.07.2014 року вх. 8418. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи це, відповідач зобов'язаний повернути вклад на вимогу відповідача, а тому сума вкладу підлягає стягненню. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000грн. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як вбачається із змісти ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що позивачем не надано суду належних доказів спричинення йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, крім того не довів суду за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідачем вони заподіяні, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позову щодо стягнення моральної шкоди. На підставі ст. ст. 525, 526, 536, 1214 ЦК України,

Outcome: partial