Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що 01 серпня 2014 року між Управлінням у справах сімї, молоді та спорту Черкаської обласної державної адміністрації та директором Черкаської обласної федерації кікбоксингу [PERSON] було укладено договір про матеріальну відповідальність. За умов договору відповідач, як працівник, який безпосередньо повязаний з отриманням грошових коштів, на імя адміністрації, а також із збереженням матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність: за невнесення до каси Адміністрації або на рахунки Адміністрації в установах банку виручки (повністю або частково), передбаченої договором, за незабезпечення збереженості приміщення, обладнання, грошових коштів, а також матеріальних цінностей, переданих йому під розписку Адміністрацією. В 2015 році [PERSON] було відшкодовано кошти для придбання квитків для проїзду групи спортсменів та тренерів на суму 4 800,00 грн. Актом Державної фінансової інспекції в Черкаській області від 24.10.2016 № 03/17-02 зафіксовано результати проведення ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2010 по 31.03.2016. Перевіркою зокрема встановлено порушення ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1 Наказу від 24.05.95 № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та стосуються перевізників: ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] Означені перевізники за період 2014 - 2016 рр. не призначались на обслуговування та не отримували відповідні дозволи на перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах загального користування, відповідно не мали можливості надавати послуги по регулярному перевезенню (з наданням проїзного документу). Таким чином послуги по регулярному перевезенню (з наданням проїзного документу) вищезазначеними субєктами господарювання не повинні були надаватись взагалі. Проте відповідачем було внесено дані до первинних документів (авансових звітів) та в підтвердження надані автобусні квітки перевізників, які не мали права їх видавати. Вищезазначені дії призвели до відшкодування завищеної вартості проїзду. В результаті чого позивачу завдано шкоду у розмірі вартості проїзду на суму 4 800,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила суд стягнути відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 4800 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення в який просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01 серпня 2014 року між Управлінням у справах сімї, молоді та спорту Черкаської обласної державної адміністрації та директором Черкаської обласної федерації кікбоксингу [PERSON] було укладено договір про матеріальну відповідальність. За умов договору відповідач, як працівник, який безпосередньо повязаний з отриманням грошових коштів, на імя адміністрації, а також із збереженням матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність: за невнесення до каси Адміністрації або на рахунки Адміністрації в установах банку виручки (повністю або частково), передбаченої договором, за незабезпечення збереженості приміщення, обладнання, грошових коштів, а також матеріальних цінностей, переданих йому під розписку Адміністрацією. В 2015 році [PERSON] було відшкодовано кошти для придбання квитків для проїзду групи спортсменів та тренерів на суму 4 800,00 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач аргументує те, що між позивачем та відповідачем укладено договір про матеріальну відповідальність. На думку позивача, у відповідності до цього договору та положень ст.ст. 130, 134, 135-1, 135-3, 137, 138 КЗпП України відповідач зобовязаний сплатити 4800 грн., які були отримані ним в якості компенсації за оплату проїзду. Проте з даними твердженнями суд не може погодитись, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Тобто, КЗпП України як спеціальний нормативний акт регулює трудові правовідносини між працівником та роботодавцем. Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. За статтею 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою. організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Отже, для покладення на працівника матеріальної відповідальності необхідно дотримання трьох основних умов: -наявність трудових відносин між працівником та роботодавцем (зайняття посади або виконання роботи); -повязаність працівника із зберіганням, обробкою продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей; -порушення працівником покладених на нього трудових обовязків. Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не перебуває у трудових відносинах із позивачем тане виконує жодних трудових обовязків по відношенню до нього (а відповідно не міг їх порушити). Таким чином, з огляду на зміст позовної заяви, відсутня правова підстава для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності. У відповідності до ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Аналогічні вимог вказані у п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29.12.1992 р. Виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Таким чином, обовязково необхідна наявність та доведеність вини у заподіянні матеріальної шкоди. Всупереч цьому, у позовній заяві жодним чином не відображено, у чому саме полягала вина відповідача у заподіянні матеріальної шкоди позивачу, а також не надано доказів цього. Як пояснив в судовому засіданні відповідач, ним за власний рахунок було забезпечено проїзд команди спортсменів (10 чоловік) на чемпіонат України з кікбоксингу, що відбувся у травні 2015 року в м. Коблево. А вже у подальшому, позивачем йому були компенсовані понесені транспорті витрати за програмою підтримки українського спорту. Також зазначив, що він не має повноважень щодо перевірки призначення на обслуговування та отримання дозволів на перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах загального користування ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], як це зазначено у позовній заяві. Крім цього, представник позивача посилається на положення КЗпП України для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, але не довів наявність прямої дійсної шкоди та її розмір. Всупереч цьому, позовна заява не містить посилання на докази що підтверджують наявність прямої дійсної шкоди, завданої позивачу, та її розміру. Відсутність у перерахованих вище перевізників призначень та дозволів є порушенням з їх сторони та не може слугувати доказом завдання шкоди позивачу. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній у постанові від 26.11.2014 року по справі № 6- 139цс14, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду, за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed