Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 68199,08 грн. та стягнення понесених судових витрат. Позивач посилається на той факт, що згідно укладеного договору №ZPM0AK11011243 від 13.07.2005 року банк надав [PERSON] кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 61803,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.31% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, у зв'язку з чим відповідач станом на 14.09.2016 року має заборгованість - 152066,54 грн. Разом з тим, позивачем ставиться вимога про стягнення лише частини суми заборгованості, а саме в розмірі 68199,08, яка складається з наступного: 21549,03,22 грн. - заборгованість за кредитом; 44796,14 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1853,91 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом. Просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість в розмірі 68199,08 грн. та судові витрати, понесені при подачі позову. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення поштового повідомлення за останнім відомим місцем реєстрації, відповідно до положень п.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе згідно ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд даної справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором, або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 13.07.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ZPM0AK11011243, згідно умов якого відповідач отримав кредитні кошти шляхом перерахування їх на відкритий у «Приватбанк» рахунок ПИИ АО «Автоинвестстрой-Запорожье» на строк до 13.07.2010 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 61803,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.31% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, для придбання автомобіля та на сплату страхових платежів. Згідно наданих позивачем статутних документів, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов'язків закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування з закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ «Приватбанк» в новій редакції. 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вищевказаних змін, що вбачається з Довідки ЄРДПОУ серії АА № 241170 від 21.07.2009 року. Як вбачається з вказаного договору №ZPM0AK11011243 від 13.07.2005 року, підписаного [PERSON] особисто, він погодився із порядком та умовами даного договору, а також зобов'язався повернути позивачу кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. (Офіційне тлумачення положень пункту 23 статті 1 викладене в Рішенні Конституційного Суду № 15-рп/2011 від 10.11.2011\ Споживчий кредит, який надається як у національній, так і в іноземній валютах фізичним особам резидентам України на придбання споживчих товарів тривалого користування та послуг і повертається в розстрочку, якщо інше не передбачено умовами кредитного договору. Суб'єктами споживчого кредитування є фізичні особи (позичальники), а в особі кредитора виступають банки, інші кредитні установи (ломбарди, пункти прокату тощо). Між банком та населенням може існувати й посередник, наприклад, торговельна організація, однак при цьому зміст споживчого кредиту не змінюється. Об'єктом кредитування є витрати, пов'язані з задоволенням поточного попиту населення, в тому числі придбання товарів в особисту власність Таким чином, [PERSON] отримав споживчий кредит, на придбання автомобіля у приватну власність. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором відповідач порушив норми законодавства та умови кредитного договору. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1054 ЦК України зазначає, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п.29 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Оскільки, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, щомісячних погашень кредиту не здійснював, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом та суду надані докази, що підтверджують існування вказаної заборгованості, тому суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягає задоволенню, оскільки підтверджується відповідним платіжним дорученням.

Outcome: approved