Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсною преамбулу тарифів на обслуговування платіжних краток (тарифний пакет «Кредитна картка №1»), а саме: «Держатель зобов'язаний щомісяця погашати частину заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу (ОМП). ОМП складається з частки обов'язкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит (тариф 1.6.1), плати за обслуговування (тариф 1.7), овердрафту, процентів за овердрафт (тариф 1.6.3), штраф за прострочену заборгованість (тариф 3.1) та суми заборгованості минулих періодів», які є невід'ємною частиною договору № 001-18551-021111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної кратки та обслуговування платіжної картки від 02.11.2011 р. та договору № 002-18551-0211111 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки від 02.11.2011 р., укладених з Відповідачем. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вказані вище договори не відповідають вимогам чинного законодавства, містять несправедливі дискримінаційні умови, положення договорів надають значну перевагу позивачу, позбавляючи натомість відповідача значного обсягу прав, одночасно, встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність відповідача. Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання також не з'явився, подав письмові заперечення на позовну заяву, що долученні до матеріалів справи. У запереченнях вказує на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, в задоволенні позову просить відмовити. Крім того, подав заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2011 р. між сторонами укладено Договір № 001-18551-021111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної кратки та обслуговування платіжної картки, відповідно до умов якого Банк (Відповідач) відкриває Клієнту (Позивач) поточний рахунок з використанням платіжної картки в національній валюті, випускає та/або надає в користування платіжну картку міжнародної платіжної системи, а також ПІН-код до картки; здійснює обслуговування Клієнта згідно переліку послуг та на умовах, викладених в Тарифному пакеті Кредитна картка № 1, що міститься в додатку № 1 до цього Договору та згідно з умовами цього Договору, Умовами надання картки і Правил. Згідно п. 2.3. вказаного договору Клієнт сплачує Банку проценти за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах. Також 02.11.2011 р. мж сторонами укладено Договір № 002-18551-0211111 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки, відповідно до умов якого Банк (Відповідач) відкриває Клієнту (Позивач) поточний рахунок з використанням платіжної картки в національній валюті, випускає/надає в користування платіжну картку; здійснює банківське обслуговування Клієнта у відповідності до вимог законодавства України та цього Договору, та нараховує відсотки на залишок коштів на рахунку на умовах, викладених в Тарифному пакеті Поточний рахунок Стандарт, що міститься в додатку № 1 до цього Договору та згідно з умовами цього Договору і Правил. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких умови договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Як вбачається з п. 7.1. Договору № 002-18551-0211111 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки від 02.11.2011 р. з підписання цього Договору Клієнт засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, як виникли на підставі цього Договору. Аналогічні умови містяться в п. 5.1 Договору № 001-18551-021111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної кратки та обслуговування платіжної картки від 02.11.2011 р. Відтак, своїм підписом у договорах Позивач підтверджує про надання йому повної інформації про умови кредитування, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на який кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема такими, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право та відомості про те, від кого Позичальник може одержувати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Таким чином, доводи позовної заяви, що Ввідповідачем під час укладення вищевказаних договорів порушені положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист праві споживачів», п.п. 3.2, 3.4 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного Банку України є безпідставними. З урахуванням вищевстановлених обставин під час укладення договорів його сторонами у відповідності до вимог ст. 638 ЦК України було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі. Зі змісту договорів вбачається, що сторони досягли згоди всіх істотних умов договорів та погодилися з їх умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаних договорах. Укладаючи договори сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови, підписавши кредитний договір Позивач погодився з усіма його умовами. З матеріалів справи убачається, що протягом дії договорів позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованих редакцій договорів, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо їх умов, тим самим погоджуючись зі всіма умовами таких договорів. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки судом не виявлено таких порушень Банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. При зверненні до суду з позовом позивачем не було доведено того, що договори було укладено на умовах, що обмежують його права як споживача, та є несправедливими. Не надано таких доказів і в ході розгляду справи. Також позивачем не доведено, що під час укладання договорів, до них були включені несправедливі умови, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договорів. Доводи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях про можливе виникнення певних обставин, які не свідчать про те, що наслідком договорів є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання положень такого договору недійсним або внесення до нього відповідних змін. Крім того, згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України її застосування можливе лише за наявності порушення права особи. Разом з тим, порушення прав позивача судовим розглядом не встановлено.

Outcome: dismissed