Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON], 30.03.2007 року був укладений кредитний договір № ZZZ550562 за умовами якого, відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 110000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,49 % на рік з кінцевим терміном повернення коштів до 29.03.2021 року. Окрім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. В подальшому між кредитором та боржником було укладено додаткові угоди, за якими кредитний договір викладено у новій редакції. Позивач вказує, що відповідачем умови договору виконувались не належним чином, у звязку із чим, станом на 04.09.2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 1240219,97 гривень. У звязку із викладеним, просять суд стягнути солідарно з відповідачів на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 1240219,97 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак скерувала до суду письмову заяву з проханням відмовити в задоволенні позову в частині стягнення із неї заборгованості за кредитним договором в якості солідарного боржника, оскільки укладений договір поруки припинено. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного та в установленому порядку підписаного кредитного договору № ZZZ550562 від 30.03.2007 року [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 110000,00 доларів США на купівлю боржником нерухомого майна, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,49 % на рік з кінцевим терміном повернення коштів до 29.03.2021 року. Також, встановлено, що з метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору будо укладено договір поруки від 30.03.2007 року із [PERSON] за умовами якого, остання поручається перед кредитором за належне виконання боржником умов кредитного договору та у випадку порушення його умов, виступає із позичальником як солідарні боржники. Також із боржником було укладено додаткова угода № 1 від 18.12.2009 року та додаткова угода № 1 від 30.11.2010 року, якими змінено розмір щомісячних платежів необхідних боржнику для внесення з метою погашення боргу, на що останній погодився вчинивши підпис у вказаних угодах. З розрахунку видно, що дійсно, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 04.09.2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 1135907,09 з яких: - заборгованість по тілу кредиту 802778,79 гривень; - заборгованість по сплаті відсотків 333128,30 гривень; - пеня за прострочення сплати кредиту 59237,15; - штраф за порушення умов кредитного договору 45075,73 гривень. Згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, зобовязання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. ч. 2 ст. 1050 ЦК України вказує, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином встановлено, що боржником дійсно були порушені умови договору та у нього виникла заборгованість за укладеним кредитним договором. Однак, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-МИ № 142479, [PERSON] помер 24.01.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Так, вивчивши матеріали спадкової справи встановлено, що єдиним спадкоємцем прав та обовязків [PERSON] є його дружина [PERSON], оскільки інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились. Встановлено, що кредитора було повідомлено про смерть боржника та доведено до його відома, що спадкоємцем прав та обовязків померлого [PERSON] є його дружина, відповідач у справі. Окрім того рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.04.2015 року визнано припиненою поруку [PERSON], що була надана нею за договором поруки від 30.03.2007 року. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці [PERSON] була залучена до участі у справі як правонаступника померлого [PERSON] Згідно ч. 1, 2 ст 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У звязку із викладеним, оскільки [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті боржника [PERSON], відповідно до ст. 1282 ЦК України, вона зобовязана задовольнити вимоги кредитора за даним позовом однак тільки в межах вартості спадкового майна. Визначаючи можливість [PERSON] задовольнити вимоги кредитора, судом, на підставі матеріалів спадкової справи встановлено наступне. Відповідно до листа першої Чернівецької нотаріальної контори № 2564/02-14-226/2015 від 21.12.2015 року до складу спадкового майна [PERSON] входить майно, серед якого житловий будинок по вул. С.Галицького № 104 у м. Чернівці, земельні ділянки по вул. С.Галицького № 104 у м. Чернівці та по пров. В.Стефаника № 1а у м. Чернівці на якій знаходиться житловий будинок, нежитлова будівля по вул. М.Тореза № 190 а у м. Чернівці, грошові вклади, легковий автомобіль та квартира по вул. Чайковського, 5 у м. Чернівці. Станом 20.12.2015 року спадкова справа провадженням не закінчена. Станом на момент ухвалення рішення по справі, [PERSON] ще не отримала свідоцтва про право на спадщину на все вищеназване спадкове майно, однак судом встановлено, що останньою вже було отримано: - свідоцтво про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю по вул. М.Тореза, 190 А у м. Чернівці, оціночна інвентаризаційна вартість якої згідно відомостей викладених в інформаційній довідці № 1416, виданій ЧМКБТІ 22.10.2015 року складає 2330760,00 гривень; - свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0700 гектарів по вул. Д.Галицького, 104 у м. Чернівці оціночна вартість якої, відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданого Управлінням Держземагенства у м. Чернівці від 19.11.2015 року складає 198597,00 гривень; - свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0300 гектарів по вул. В.Стефаника, 1 А у м. Чернівці оціночна вартість якої, відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданого Управлінням Держземагенства у м. Чернівці від 19.11.2015 року складає 85113,00 гривень. Питання щодо здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в України, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна регулюється законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (№ 2658- III, 12.07.2001), згідно ст.5 якого визначено, що оцінку майна можуть проводити суб'єкти господарської діяльності, що отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності в порядку, визначеному даним законом. Відповідно до статті З Закону оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно - правовими актами, зазначеними в статті 9 Закону і є результатом практичної діяльності субєкта оціночної діяльності. Відповідно до положень статті 7 Закону, проведення оцінки майна є обовязковим у випадку оподаткування майна згідно з законом. Як вказано вище, спадкоємці несуть відповідальність за зобовязання спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. В судовому засіданні сторонам було розяснено про їхнє право провести належну оцінку майна, відповідно до її ринкової вартості субєктом оціночної діяльності, однак ніхто із сторін такою можливістю не скористувався. Спадкоємці несуть відповідальність за зобов'язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. Враховуючи те, що оцінка спадщини, вказана у свідоцтві, може засновуватись на балансовій вартості майна, що є значно нижчою, ніж ринкова, а спадкоємець відповідає в межах вартості спадкового активу, кредитори не позбавлені права звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтва недійсним, проведення експертної оцінки майна і видачу свідоцтва з новою оцінкою. За загальним правилом вимоги кредитора задовольняються спадкоємцями у грошовій формі шляхом одноразового платежу, причому кредитор вправі наполягати на виконанні зобов'язання за рахунок спадкового майна саме цим способом, а при відмові спадкоємця - звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги на даний час не підлягають задоволенню, оскільки вартість спадкового майна не визначена.

Outcome: dismissed