Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідача про поновлення на роботі\~ та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги,\~ посилаючись на наступні обставини. Позивач був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих, згідно наказу № 34 ОК від 02.07.2009 року. Позивач був переведений на посаду складальника виробів в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих, згідно наказу № 75вк-1 від 31.12 2014 року. Наказом № 80-вк від 01.12.2015 він був звільнений з підприємства у зв'язку зі скороченням штату. Скорочення штату відбулося на підставі Наказу №22-П від 11.08.2015 року. Позивач вказав, що його звільнення є незаконним. У Статуті Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих зафіксовано, що підприємство створене Центральним правлінням Українського товариства сліпих для працевлаштування інвалідів по зору 1 та 2 групи. Листом від 30.09.2015 року №200 з «Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення» повідомлено директора відповідача, що подання на звільнення профорганізатора Первинної профорганізації УВП УТОС, інваліда по зору 1 групи [PERSON], з ініціативи власника та керівництва підприємства не відповідає вимогам ст. 43, 49-2 КЗПП України щодо його правової обгрунтованості (відсутні будь-які документи, які б доводили правомірність дій адміністрації УВП УТОС). Відповідач є єдиним підприємством у місті, на якому інваліди по зору 1 та 2-ої групи, можуть проходити трудову реабілітацію й навчатися новим професіям, які доступні для інвалідів 1 і 2 групи по зору, відповідно до рекомендацій МСЕК, вказаних у медичних рекомендаціях МСЕК у кожного з інвалідів 1 групи по зору, кандидатури яких, запропоновані до скорочення. Також Бердянське підприємство УТОС є єдиним підприємством у місті, на якому інваліди по зору можуть реалізувати свої цивільні права, право на працю та інше. З огляду на те, що на підприємстві інвалід 2 і З групи по зору забезпечені зайнятістю, а інваліди 1 групи по зору не мають зайнятості, через некомпетентність адміністративного апарата підприємства, у питанні організації учбово-виробничого підприємства й трудової реабілітації інвалідів по зору, Профком розглядає відсутність зайнятості 1 групи по зору, як дискримінацію за ознаками інвалідності. Позивач зазначив, що профокм Бердянського УПП УТОС ухвалив не давати згоду на подання адміністрації про звільнення інвалідів 1 групи по зору: [PERSON], з Бердянського Учбово -виробничого підприємства [PERSON] не пропонувалася інша робота, хоча на підприємстві є інші посади. За час вимушеного прогулу [PERSON] втрачає середній місячний заробіток у розмірі 883,15 грн. Наказ про скорочення штату було видано 11.08.2015 року, а по штатному розкладу від 19.11.2015 року є посади складників виробів, тобто скорочення не відбулося, а [PERSON] був звільнений з посади лише з власної ініціативи директора. Позивач зазначив, що наказ про скорочення штату, повинен бути винесений на підставі рекомендації профспілковою організацією та засновника підприємства, однак директор проігнорував те, що профспілкова організація проти скорочення штату, також як і не було згоди на скорочення штату від засновника підприємства. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і вважав , що при звільненні позивача не були порушені вимоги трудового законодавства, його звільнення є законним і немає підстав для його поновлення на роботі. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду керівника шахматного гуртка в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих, згідно наказу № 34 ОК від 02.07.2009 року, що підтверджується записом № 9 у його трудовій книжці. Згідно наказу № 75вк-1 від 31.12.2014 року, що підтверджується записом в трудовій книжці позивач був переведений на посаду складальника виробів в Бердянському учбово-виробничому підприємстві Українського товариства сліпих. Згідно наказу № 80-к від 01.12.2015 року позивач [PERSON] був звільнений з підприємства у зв»язку зі скороченням штату на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України, що підтверджується записом у його трудовій книжці № 12 . Судом встановлено, що позивач [PERSON], є інвалідом 1 групи по зору і членом Українського товариства сліпих (УТОС), яка об»єднує інвалідів 1,2 групи по зору. Згідно Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів Україні» підприємства, які використають найману працю, зобов»язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інваділів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці, з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством. Відповідно до статуту Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих зафіксовано, що підприємство створене Центральним правлінням Українського товариства сліпих для працевлаштування інвалідів 1 та 2 групи . Відповідно до ст. 50 КзПП України та Статуту підприємства керівник зобов»язаний забезпечити працівників інвалідів по зору 1 і 2 групи, роботою з нормальною тривалістю робочого часу, встановленому у колективному договорі, але не більше 40 годин на тиждень. Поряд з цим, ст. 56 КзПП України, за угодою між працівником і роботодавцем, або за рекомендацією МСЕК, може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Згідно з наказом №22-П від 11.08.2015 року були скорочені посади складальників виробів 3 одиниці у зв»язку зі зменшенням обсягів виробництва, погіршенням фінансового стану, відсутністю обігових коштів та відсутністю роботи, всі ці посади займали інваліди, в тому числі і [PERSON] Відповідно до листа від 30.09.2015 року № 200 «Запорізької обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення» повідомлено директора відповідача, що подання на звільнення профорганізатора Первинної профорганізації УВП УТОС, інваліда по зору 1 групи [PERSON], з ініціативи власника та керівництва підприємства не відповідає вимогам ст. 43, 49-2 КзПП України щодо його правової обгрунтованості (відсутні будь-які документи, які б доводили правомірність дій адміністрації УВП УТОС) і у зв»язку з цим, Запорізька облорганізація профспілки працівників ЖКГ, МП, ПОН не дала згоди на звільнення [PERSON] Судом встановлено, що голова первинної профспілкової організації Бердянського навчально-виробничого підприємства Українського товариства сліпих [PERSON] не дав згоду на скорочення посад складальника виробів з тих підстав, що УТОС є учбово-виробничим підприємством з функцією трудової реабілітації інвалідів по зору 1 і 2 групи, що було покладено в принципи та задачі, при створенні, як системи УТОС в цілому, так і підприємства, що відображено в його Уставі. Судом встановлено, що УТОС є єдиним підприємством в місті,на якому інваліди по зору можуть реалізувати свої цивільні права, саме право на працю, закріплене в Конституції України. Сам факт скорочення звільнення інвалідів 1 групи по зору з ініціативи адміністрації порушує ст. 17 Закону України « Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Відповідно до ст. 43 КзПП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Судом встановлено, що при звільненні позивача не були дотримані вимоги ст.43 КзПП України. Посилання представника відповідача на п.7 с.43 КзПП України, що рішення профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення [PERSON] є не обґрунтованою не заслуговує на увагу, оскільки у відмові про надання згоди на звільнення є посилання на норми КзПП України, також на Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», тому вважати відмову необґрунтованою немає підстав. Тому суд вважає, що наказ про скорочення штатів № 80 вк від 11.08.2015 року та наказ № 22-п від 01.12.2015 року про звільнення [PERSON] є незаконними та підлягають скасуванню. Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення позивача [PERSON] на займаній посаді складальника виробів, суд також приймає до уваги слідуючі обставини. Відповідно до до п.1 ст. 40 КзПП України власником може бути розірвано трудовий договір, укладений на невизначений строк у випадку скорочення чисельності або штату працівників. Наказ про скорочення штату був виданий 11.08.2015 року, відповідно ж до штатного розкладу від 19.11.2015 року, там є посади складальників виробів, тобто скорочення штату не підтверджено документально. Крім того, наказ про скорочення штату, повинен був винесений на підставі рекомендації профспілковою організацією та засновником підприємства, однак директор це проігнорував. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу та тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як пояснив, в ході судового розгляду представник відповідача, що позивачу перед звільненням пропонувалася посада маркетолога, потім він пояснив, що також позивачу пропонувалася посада заступника директора по кадрам, яка в подальшому повинна була бути створена на підприємстві особисто для позивача. Заслуговують на увагу ствердження позивача про те, що це не мало місце, оскільки відсутність у позивача відповідної освіти, фаху і наявність у нього 1 групи інвалідності по зору, як слід фізична обмеженість, виключає можливість виконання ним посадових обов»язків цих фахівців. Відповідно до даних, наданих Бердянською ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області Бердянське УВП УТОС в період з 11.08.2015 року по 15.02.2016 року прийняло на роботу 15 осіб на різні посади, що також свідчить про те, що скорочення штатів, а саме посад, які займали інваліди 1 групи не є доцільним та обгрнутованим. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 ( далі Порядок), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (годинна) заробітної плати працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної иіщи за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику нараховується загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множенням середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. ( абзац 2 п. 8 Порядку). Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати работадавець не звільняється від такої відповідальності. У відповідності до пункту 2 і 4 частини 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно - звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Згідно ч. 2ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно дост. 236 КЗпП Україниу разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або- переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно проведеного, з урахуванням вимог постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середній заробіток за час вимушеного прогулу» з 02.12.2015 року по 25.04.2016 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 7070,58 гривень. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102, 40 грн. На підставі ст.ст. 40, 42, 43, 233, 235, 236 КЗпП України, п.6 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року і

Outcome: approved