Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати суддю господарського суду Харківської області [PERSON] таким, що втратив право на безоплатне користування Харківським метрополітеном з 01 січня 2011 року. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2010 року визнано за [PERSON] право на безоплатне користування метрополітеном у відповідності до п. 8 ст.44 Закону України «Про статус суддів», а також зобов'язати Комунальне підприємство «Харківський метрополітен» припинити чинити [PERSON] будь-які перешкоди у безоплатному користуванні метрополітеном. На виконання вищеназваного рішення суду гр. [PERSON] було видано технологічну карту (електронний ключ) для здійснення безоплатногопроходу через автоматичні контрольно-пропускні пункти Харківського метрополітену. В зв'язку з введенням в дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон України «Про статус суддів» втратив чинність з 07 липня 2010 року. Частина 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», що визначала право суддів на безоплатне користування на території України всіма видами транспорту міського, приміського і місцевого сполучення (крім таксі), втратила чинність з 01 січня 2011 року. Згідно ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. Згідно п. З ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції та Конституційний Суд України визначають у своїх кошторисах кошти на представницькі витрати, а також на забезпечення своїх поточних потреб самостійно. Однак вони мають право брати зобов'язання на витрачання бюджетних коштів тільки в межах асигнувань, наданих їм на бюджетний рік відповідно до бюджетного призначення. Зобов'язання - це відповідальність розпорядника коштів бюджету як споживача товарів, робіт, послуг. Зобов'язання виникають із договорів, згідно з якими вони повинні сплатити належну суму виконавцю за умов реалізації цих договорів. Вважає, що діючим законодавством не передбачено право суддів на безоплатне користування на території України всіма видами транспорту міського, приміського і місцевого сполучення, тому позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні, представник позивача, що діє на підставі довіреності Шевчук Н.Ю., позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що з позовними вимогами позивача не згоден повністю, вважає їх незаконними, необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі, виходячи того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки, як вказує сам позивач, що ч. 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» втратила чинність з 01.01.2011 р. Згідно ст. 267 ЦК України пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Вважає, що він не втратив право на безоплатне користування Харківським метрополітеном ані 01.01.2011 р., ані з іншої дати, оскільки існує рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2011 р., яким визнано за ним це право. Це рішення не оскаржено, не скасовано, набрало законної сили і є обов'язковим до виконання відповідно до вимог ст. 124 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зазначає, що невиконання позивачем рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2011 р. є порушенням його прав і підлягає захисту. Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вважає, що його право на безоплатне користування Харківським метрополітеном не потребує доведенню. Крім того, зазначає, згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки Закон України №2453-УІ від 07.07.2010 р., на підставі якого ч. 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» втратила чинність, набув чинності після винесення рішення Ленінським районним судом м. Харкова, то відповідно цей закон не розповсюджується на правовідносини, встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2011 р. Просив застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2010 року визнано за [PERSON] право на безоплатне користування метрополітеном у відповідності до п. 8 ст.44 Закону України «Про статус суддів», а також зобов'язати Комунальне підприємство «Харківський метрополітен» припинити чинити [PERSON] будь-які перешкоди у безоплатному користуванні метрополітеном (а.с. 4-6). В зв'язку з введенням в дію Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Закон України «Про статус суддів» втратив чинність з 07 липня 2010 року. Частина 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», що визначала право суддів на безоплатне користування на території України всіма видами транспорту міського, приміського і місцевого сполучення (крім таксі), втратила чинність з 01 січня 2011 року. Згідно ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної ніколи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. Згідно п. З ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції та Конституційний Суд України визначають у своїх кошторисах кошти на представницькі витрати, а також на забезпечення своїх поточних потреб самостійно. Однак вони мають право брати зобов'язання на витрачання бюджетних коштів тільки в межах асигнувань, наданих їм на бюджетний рік відповідно до бюджетного призначення. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачем по справі подано заяву про застосування строків позовної давності. Так, позов подано до суду 28.04.2014 року, закон України «Про судоустрій і статус суддів» набрав законної сили 01.01.2014 року, тобто позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності від позивача не надходило. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed