Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив суд стягнути на його користь з [PERSON] 6680 грн. боргу за договором позики, 144020,80 грн. пені та 688,04 грн. індексу інфляції. В обґрунтування позову вказував, що 04.06.2010 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 6680 грн, які позичальник зобов'язався повернути до 01.07.2010 року. Згідно з п. 7 договору позики, у разі прострочення повернення позики у вказаний термін, позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку у формі пені в розмірі 2% річних від суми позики за кожен день прострочення. 15.04.2013 року між [PERSON] та ПП «Укрспецоборонсервіс», на забезпечення виконання вказаного договору позики та договорів позики інших позичальників, було укладено договір поруки, згідно з яким ПП «Укрспецоборонсервіс» взяло на себе зобов'язання солідарно, в обсязі 1000 грн., відповідати за виконання зобов'язань боржників, в тому числі [PERSON], в тому числі щодо сплати пені, нарахованої за договором. Вимоги позивача щодо інших боржників, зобов'язання яких забезпечувалися вказаним договором поруки, та до ПП «Укрспецоборонсервіс», роз'єднано в окремі провадження ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2013 року. Оскільки [PERSON], до 01.07.2010 року борг за договором позики не повернув, то позивач просив суд стягнути з нього суму боргу, пеню за період з 02.07.2010 року по 13.06.2013 року в сумі 144020,80 грн., а також інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 688,04 грн. Позивач до суду не з'явився, відповідно до його заяви, просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності його представника, при цьому позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував та надав до суду оригінал розписки та договору позики (а.с. 34,75). Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення на 14.10.2014 року та 19.11.2014 року, надіслані за адресою місця реєстрації відповідача (а.с. 32), які повернулися до суду з відмітками про невручення, у зв'язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 77, 82), що відповідно до п. ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається належним повідомленням. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з вище викладеним, зі згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи (а.с. 34, 75), враховуючи те, що позивач не змінював предмету та підстави позову, суд на місці ухвалив провести заочний розгляд справи, відповідно до ст. 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З вище вказаного вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 та є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Згідно з п. 1 договору позики від 04.06.2010 року [PERSON] - позикодавець, передав [PERSON] грошові кошти в сумі 6680 грн., що відповідно до п. 2 договору підтверджено розпискою, яка є невід'ємною частиною договору, а позичальник - [PERSON] зобов'язується повернути позику в повному обсязі в термін до 01.07.2010 року. Вказаний договір є безпроцентним (п. 3 договору) (а.с. 79,80). В пункті 5 договору вказано, що факт передачі позики позичальнику підтверджується розпискою. Факт повернення позики частинами має бути підтверджено розписками позикодавця, які він видає позичальнику, а факт повного повернення позики позикодавцю підтверджується поверненням розписки позичальнику. Наявність такої розписки у Позичальника підтверджує виконання ним свого обов'язку (п. 6, 8 Договору). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Стаття 545 ЦК України передбачає, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Оскільки розписка про отримання коштів [PERSON] знаходиться у позивача [PERSON], який наполягає на тому, що позика йому не повернена, відповідач вказаного факту не заперечив, жодних доказів протилежного суду не надав, тому суд приходить до висновку про порушення [PERSON] умов договору позики, а саме не повернення суми позики 6680 грн. у строк до 01.07.2010 року, яку вважає за необхідне стягнути з відповідача в рахунок погашення боргу за договором позики. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і прострочивши виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення суми боргу з врахуванням індексу інфляції лише за період з 02.07.2010 року по 13.06.2013 року, а суд при розгляді справ керується принципом диспозитивності (ст. 11 ЦПК України), тобто розглядає справи лише в межах позовних вимог, то стягненню підлягає сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції за період з 02.07.2010 року по 13.06.2013 року. Розрахунок суми заборгованості з врахування індексу інфляції здійснюється відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України № 159 від 21.02.2001 року. Згідно п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Отже, індекс споживчих цін за період невиплати складає 0,998 Х 1,012 Х 1,029 Х 1,005 Х 1,003 Х 1,008 (індекси інфляції за липень - грудень 2010 року) Х 1,01 Х 1,009 Х 1,014 Х 1,013 Х 1,008 Х 1,004 Х 0,987 Х 0,996 Х 1,001 Х 1,00 Х 1,001 Х 1,002 (індекси інфляції січень-грудень 2011 року) Х 1,002 Х 1,002 Х 1,003 Х 1,00 Х 0,997 Х 0,997 Х 0,998 Х 0,997 Х 1,001 Х 1,00 Х 0,999 Х 1,002 (індекси інфляції січень - грудень 2012 року) Х 1,002 Х 0,999 Х 1,00 Х 1,00 Х 1,001 (індекси інфляції січень - травень 2013 року) = 1,104 х 100 = 110,4 - 100 = 10,4. Компенсація втрати частини доходів складає = сума боргу Х індекс споживчих цін за період невиплати боргу/100 6680 грн. (сума позики) Х 10,4 /100 = 694,72 грн., але з врахування принципу диспозитивності (ст.11 ЦПК України) стягненню підлягає компенсація втрати частини доходу в розмірі 688,04 грн., тобто в межах заявлених вимог. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Пуант 7 договору позики від 04.06.2010 року визначає, що у разі прострочення повернення позики в строк до 01.07.2010 року, позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку у формі пені в розмірі 2 % від суми позики, за кожен день прострочення. Отже, відповідно з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню неустойка у формі пені, за період з 02.07.2010 року по 13.06.2013 року (виходячи з принципу диспозитивності), в розмірі 144020,80 грн., виходячи зі слідуючого розрахунку: 6680 грн. (сума боргу) Х 2 % Х 1078 днів (кількість днів у періоді прострочення з 02.07.2010 року по 13.06.2013 року 183 днів (з 02.07.2010 року по 31.12.2010 року) + 365 днів (з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року) + 366 днів (01.01.2012 року по 31.12.2012 року) + 164 дні (з 01.01.2013 року по 13.06.2013 року)) /100 % = 144020,80 грн. Позивачем при поданні спільного позову до Святошинського районного суду м. Києва сплачено судовий збір на суму 3441 грн. (а.с. 83), тобто в максимальному розмірі визначеному Законом «Про судовий збір», питання про який має вирішуватися саме Святошинським районним судом м. Києва.

Outcome: approved