Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким, з урахуванням вимог, просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 522000 гривень, спричинені позивачу в порядку ст.1174 ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог вказано про те, що 29 липня 2013 року позивач звернувся до [PERSON] Харківської областіі з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON], однак заяву не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02.08.2013 ХМП №1 було зобовязано зареєструвати заяву від 29.07.2013 року. Постановою від 29.08.2013 року позивачу відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні ЄРДР № 420130090000130 за ч.1 ст.367 КК України. 28.09.2013 року відповідачем винесено постанову про закриття кримінального провадження, яке було скасовано ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05.11.2013 року. Як стверджує позивач, відповідачем не виконана ухвала суду. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 15.09.2015 року встановлено факт бездіяльності відповідача щодо невиконання попередньої ухвали суду. 11.11.2015 року позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні 42013220090000130. Постановою від 30.11.2015 року закрито назване кримінальне провадження, ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11.08.2016 названу постанову скасовано як протиправну та зобовязано відповідача продовжити розслідування у кримінальному провадженні. Вказаними діями органу досудового розслідування, як вказує позивач, протягом 3,5 років умисно без діє, чим порушує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя, чим спричинено йому моральну шкоду, яка виявилась, зокрема, у зменшенні авторитету правоохоронних органів, чим, у свою чергу спричинено втрату у позивача відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено психологічний добробут позивача. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав на викладених вище підставах. Представник відповідача [PERSON] Харківської області у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначив про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не відповідають вимогам законодавства. Представник співвідповідача ГУ ДКСУ у судове засідання не зявився, подано заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представником відповідача у запереченнях зазначено про те, що Посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно [PERSON] не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42013220090000130, що проводиться у відповідності до вимог КПК України, позивачем не надано. Так, у провадженні слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] перебувало кримінальне провадження №12012220480000010 за ч.1 ст.190 КК України, у якому позиває перебуває у процесуальному статусі потерпілого та ним у порядку ст.220 КПК України подано пять клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій. 29 липня 2013 року [PERSON] до прокуратури Дзержинського району м. Харкова подано заяву про вчинення, на його думку, вказаним слідчим злочину, а саме втрати із матеріалів кримінального провадження клопотань потерпілого. Допитаний прокурор прокуратури Дзержинського району м. Харкова [PERSON] показав, що у період 2013 року він займав посаду старшого слідчого прокуратури Дзержинського району м. Харкова. 16.08.2013 до нього у провадження надійшли матеріали кримінального провадження №42013220090000130 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.08.2013 року за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON], а саме допущення останнім службової недбалості під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012220480000010. Слідчим Петренком P.M. проведено ряд слідчих (розшукових) дій, зокрема, витребувано копії матеріалів зазначеного кримінального провадження та допитано слідчого Топоркова С.С., а тому на підставі здобутих доказів 28.09.2013 року ним винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. [PERSON] не погодившись з вказаним процесуальним рішенням слідчого оскаржив його до слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалою якого від 05.11.2013 скаргу задоволено, постанову слідчого Петренка P.M. про закриття кримінального провадження скасовано. Допитаний [PERSON] показав, що 27.09.2013 він звернувся із заявою на неправомірні дії слідчого СВ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] до прокуратури Дзержинського району м. Харкова. За результатами розгляду його заяви відмовлено у внесенні відомостей за його доводами до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тому він звернувся до слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова із відповідною скаргою. Ухвалою слідчого судді від 02.08.2013 року скаргу задоволено, прокурора зобовязано внести відомості за його заявою від 29.07.2013до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 16 серпня 2013 року прокуратурою Дзержинського району м. Харкова на виконання зазначеної ухвали слідчого судді розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №42013220090000130 за ч.І ст.367 КК України. Разом із цим, [PERSON], зазначив, що після його звернення до прокуратури слідчим Топорковим С.Є. відповідні клопотання належним чином відновлено та долучено до матеріалів кримінального провадження. На запитання слідчого Ісмайлов В.Ш. також пояснив, що на даний час вказані клопотання наявні у матеріалах кримінального провадження. Вивченням матеріалів кримінального провадження №12012220480000010 встановлено, що вказані клопотання [PERSON] наявні у його матеріалах, що виключає можливість завдання потерпілому будь-якої шкоди. Також, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено ряд слідчих (розшукових) дій, окрім іншого, неодноразово допитано у якості потерпілого [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За результатами досудового розслідування постановою слідчого від 30.11.2015 року кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діяннях слідчого Топоркова С.Є. ознак складу злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. Вказане процесуальне рішення слідчого на підставі скарги [PERSON] від 22.07.2016 року скасовано ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.08.2016 року, та досудове розслідування у кримінальному провадженні на даний час триває. З огляду на викладене, на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обовязків уповноваженими особами прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Стосовно обмеження позивача у доступі до правосуддя представником відповідача зазначено про те, що [PERSON] має безперешкодний доступ до правосуддя, про що свідчать його звернення зі скаргами на рішення слідчих (прокурорів) до слідчих суддів місцевого суду у порядку ст.ст. 303-307 КПК України. Прийняття процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором), оскарження їх [PERSON] до суду у порядку ст.ст.303-307 КПК України, скасування судом деяких процесуальних рішень, не може свідчити про спричинення позивачу будь-якої моральної шкоди, як це передбачено Законом, а лише вказує на їх правову позицію, яка в силу особливостей кримінального процесуального законодавства, не може бути перевірена в апеляційному порядку. Будь-яких обмежень свобод або особистих прав [PERSON] при проведенні досудового розслідування не допущено, а ним не надано доказів спричинення йому взагалі будь-якої шкоди, оскільки лише сам факт звернення позивача з заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування (прокурора), він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 29 липня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON], інформація до ЄРДР у встановлений законом термін не була. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02.08.2013 року бездіяльність органу досудового розслідування була визнана незаконною та зобовязано [PERSON] Харківської області внести інформацію до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. На виконання ухвали суду, 16.08.2013 року інформацію внесено до реєстру за номером 42013220090000130 за фактом вчинення діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України. Постановою від 29.08.2013 року позивачу відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні ЄРДР № 420130090000130 за ч.1 ст.367 КК України. 28.09.2013 року відповідачем винесено постанову про закриття кримінального провадження, яке було скасовано ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05.11.2013 року, як. Як стверджує позивач, відповідачем не виконана ухвала суду. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 15.09.2015 встановлено факт бездіяльності відповідача щодо невиконання попередньої ухвали суду. 11.11.2015 року позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні 42013220090000130. Постановою від 30.11.2015 року закрито назване кримінальне провадження, ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11.08.2016 названу постанову скасовано як протиправну та зобовязано відповідача продовжити розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05.11.2013 року та ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11.08.2016 року визнано ухвали про закриття кримінального провадження протиправними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абзацом 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Статтею 4 Закону, окрім іншого, встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до наведеного, обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таким чином, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка виявилась у його душевних стражданнях через тривале проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення злочину та протиправні невизнання його потерпілим та закриття кримінального провадження (а.с. 6-11, 16-18, 33-34, 60-66). Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З урахуванням встановлених судом фактів та обставин, суд вважає розрахунок позивача розміру моральної шкоди не обґрунтованим, а заявлений розмір моральної шкоди завищеним. Виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає достатнім та доцільним задовольнити вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial