Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору №323 від 04.02.2008 року, укладеного між ним та відповідачем, та зазначені в пункті 2.2.3. В суді представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити та визнати несправедливим і недійсним п.2.2.3 кредитного договору №323 від 04.02.2008 року. В обґрунтування зазначила, що оскаржуваний пункт кредитного договору передбачає стягнення додаткової плати за обслуговування кредиту. При цьому відповідач не обґрунтував належним чином структуру та порядок визначення цієї плати, зазначивши, що це витрати на відправку СМС-повідомлень та валютні ризики компанії, яка кредитувала за рахунок залученого іноземного капіталу. Таке ствердження на її думку є безпідставним, оскільки по-перше, витрати на СМС-повідомлення не мають відношення до зміни курсу долара США; по-друге, валютні ризики можуть бути покладені лише у разі надання кредиту в іноземній валюті, в позивачу було надано кредит в гривні України; по-третє, надана суду методика розрахунку додаткової плати за обслуговування кредиту суперечить законодавчо визначеним поняттям валютного ризику; в-четверте, позивач перед укладанням договору не був належним чином проінформований про всі умови договору та сукупну вартість кредиту. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] під час розгляду справи проти позову заперечували, посилаючись на те, що додаткова плата за обслуговування кредиту була передбачена кредитним договором та включає в себе витрати по відправці СМС-повідомлень та валютні ризики, які несе компанія, яка кредитує за рахунок залученого іноземного капіталу. Інших переконливих доводів та доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надали та повторно в судове засідання не зявились, не повідомивши своєчасно суд про причини неявки, до початку судового засідання заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та задовольняє позов в повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, 09.01.2008 року [PERSON], з метою придбання в кредит автотранспортного засобу, звернувся до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Єврокапітал» із заявою про видачу йому кредиту в сумі 53\~415 гривень, що підтверджується анкетою позивальника-заявкою на кредит №2319 від 09.01.2008 року. В подальшому, 04 лютого 2008 року між ТОВ «Фінансова компанія «Єврокапітал» та [PERSON] було укладено кредитний договір №323, за яким останньому було надано кредит в сумі 53\~415 гривень зі строком повернення до 04.02.2013 року. Кредит було надано для оплати [PERSON] автотранспортного засобу, який придбається у ІП «АІС-Маріуполь». (а.с.5-11). Умови використання кредиту встановлені розділом 2 вищезазначеного кредитного договору від 04.02.2008 року. Згідно п.2.2 цього кредитного договору, позивальник сплачує відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 13% річних від непогашеної суми, а також мав сплатити плату за надання кредиту у розмірі 2% від суми кредиту одноразово у день підписання договору (п.2.2.1), плату за зобовязання надати кредит позивальнику в майбутньому у розмірі 13% річних від суми кредиту (п.2.2.2), плату за обслуговування кредиту, яка розраховується за визначеною договором формулою. Згідно умов договору розмір цієї плати дорівнює 0,15%. При цьому незрозумілим та не визначеним в договорі залишено питання по відношенню до чого встановлений цей відсотковий розмір такої плати. При цьому також суд звертає увагу на те, що право власності позивача на придбаний транспортний засіб марки «Джилі» держномер АН 7146 СР було зареєстровано за ним у 2 ВРЕР м.Маріуполя УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 02 лютого 2008 року, тобто кредитний договір №323, укладений між ним та відповідачем 04.02.2008 року, було укладено між сторонами вже після оплати та придбання позивачем автомобіля. В судовому засіданні відповідач не довів перед судом те, що позивач перед укладенням кредитного договору був повно, доступно, достовірно та письмово проінформований про всі умови кредитування та сукупну вартість кредиту та не надав відповідних доказів на підтвердження цього. Виходячи із тої сжатої інформації, яка міститься в анкеті позивальника заявці на кредит від 09.01.2008 року, [PERSON] було проінформовано лише про суму надаваємих кредитних коштів 53415 гривень, термін повернення 60 місяців, щомісячну суму до сплати 1295,48 гривень, коефіцієнт обслуговування боргу 41,26 % та розмір плати за надання кредиту 1068,30 гривень. Більш детальної інформації про розмір інших сум, які він має сплатити за кредитним договором, в тому числі відсоткову ставку, структуру нарахування та розмір в грошовому виразі всіх платежів за договором, йому фінансова установа-відповідач не надала. Разом з тим, право позивача на отримання своєчасної (до укладення кредитного договору), повної, необхідної, доступної та достовірної інформації закріплене Законом України «Про захист прав споживачів» (стаття 11) та Законом України «Про банки та банківську діяльність» (статті 55 та 56). Порядок надання банками споживачу необхідної інформації встановлений «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року №541\\13808. Відповідно до п.2.1«Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі по тексту «Правила…» ) банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна, та якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип процентної ставки; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умови дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацію (п.2.4 «Правил…»). Обовязок банку надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача під час укладання кредитного договору встановлений розділом 3 «Правил», зокрема пунктом 3.3 встановлено обовязок банку зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді : а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за відповідною формулою; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів. Також п.3.8 зазначених «Правил…» передбачений обовязок банку попередити споживача про наявність валютних ризиків та надати інформацію про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій , повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та відсотками, однак лише у разі надання кредиту в іноземній валюті. Кредитні кошти виділялись позивачеві в національній валюті (гривні) та повернення цих коштів він мав також здійснити в гривні. Як встановлено судом та підтверджується Статутом ТОВ «Фінансова компанія «Єврокапітал», Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 16.01.2007 року і додатком до нього №21 серії ІК, відповідач має право надавати фінансові кредити юридичним та фізичним особам за рахунок як власних коштів, так і за рахунок залучених коштів. Тому суд вважає безпідставними та не доведеними посилання представників відповідача в суді на те, що встановлена п.2.2.3 кредитного договору плата включала валютний ризик фінансової установи, який вона несла у звязку із використанням залученого іноземного капіталу. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 зазначеного Закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За ст..203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Виходячи із вищенаведеного, судом встановлено, що безпосередньо перед укладенням кредитного договору позивач не був належним чином та в повному обсязі письмово проінформований про умови кредиту, в тому числі про його сукупну вартість з урахуванням грошового виразу всіх належних до сплати платежів, кредитний договір підписав вже після фактичного надання та перерахування кредитних коштів, оскільки у разі відмови мав нести цивільно-правову відповідальність за договором купівлі-продажу автомобіля в розмірі 2% від несплаченої суми за кожний день прострочення та штраф в розмірі 20% вартості автомобіля. А тому суд вважає, що завуальована у п.2.2.3 плата за обслуговування кредиту не є достовірною інформацією та збільшення в подальшому її розміру не відповідало волі позивача щодо умов кредитування. Таким чином, а також враховуючи те, що позивач отримав та сплачував кредит в національній валюті та діюче законодавство в даному випадку не встановлює для нього обовязок нести валютні ризики, а також те, що перелік несправедливих умов у договорах, передбачений ст..18 Закону, не є вичерпним, суд приходить до висновку про те, що умова п.2.2.3 кредитного договору №323 від 04.02.2008 року про сплату позичальником плати за обслуговування кредиту, яка визначена не числом, а формулою зі змінними в залежності від коливання валютного курсу, є несправедливою, оскільки внаслідок цього розмір щомісячного платежу, що підлягав сплаті, був надмірно збільшений. Прийшовши до висновку про задоволення позову, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати судовий збір в сумі 8,50 гривень та витрати на ІТЗ в сумі 37 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved