Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом надання доступу до земельної ділянки по [ADDRESS]; зобов'язання відповідача відновити знесений паркан, що розмежовував земельні ділянки та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 243 кв.м. по [ADDRESS]. У судовому засіданні 06 травня 2014 року позивач уточнила позовні вимоги, просила вважати правильним по-батькові відповідачки «[PERSON]» і просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди шляхом надання доступу до земельної ділянки по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до рішення Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року за позивачем по справі у [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину домоволодіння, що складається з реальної долі з флігеля по [ADDRESS] Рішенням № 12/34 від 17 січня 1967 року виконкому Московського районної ради депутатів трудящих, на підставі висновку Харківського міськ. БТІ № 7589 від 02 січня 1967 року: виділено 3/4 частини домоволодіння, що належить [PERSON], в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 554 кв.м. та розташованим будівлями: житловий будинок літ. «А-1», сіни літ. «а», ганок літ. «аІ», сараї літ. «В» та «Г», вбиральня літ. «Г», льох літ. «К», паркан № 2, з присвоєнням юридичної адреси: [ADDRESS]; виділено 1/4 частину домоволодіння, що належить [PERSON], в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 243 кв.м. та розташованим будівлями: житловий будинок літ. «Б-1», сіни літ. «б», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «З», паркан № 1, з присвоєнням юридичної адреси: [ADDRESS]; зобов'язано райжитуправління видати свідоцтва про право особистої власності на ціле домоволодіння кожному. В 1972 році позивач виїхала до Узбекистану і повернулася до України лише в 2008 році. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за [PERSON] визнано право користування земельною ділянкою площею 243, 00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] Проте сусіди Старокожеві не звільнили земельну ділянку, поставили залізні ворота і не пускають позивача на земельну ділянку площею 243 кв.м., в зв'язку із чим вона звернулася до суду із вказаним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, відновити знесений паркан та визнати право власності на земельну ділянку площею 243 кв.м. по [ADDRESS]. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі і зазначила, що в 1967 році виконкомом Московської ради депутатів трудящих було прийнято рішення про розділ домоволодіння [ADDRESS] на два самостійні домоволодіння: 3/4 частини з площею земельної ділянки 554 кв.м. з присвоєнням адреси: [ADDRESS] перейшли у власність [PERSON]; 1/4 частина з площею земельної ділянки 243 кв.м з присвоєнням адреси: [ADDRESS] перейшли у власність [PERSON]. Відповідач стверджувала, що з її боку позивачу не чиняться перешкоди в користуванні земельною ділянкою, - на даний час позивач встановила хвіртку у спільному заборі для забезпечення доступу до земельної ділянки по [ADDRESS]. Проте, оскільки позивач багато років не з'являлася за вищезазначеною адресою, то флігель, який був на цій землі вже давно зруйнувався, так само як і паркан, який розмежовував земельні ділянки сторін. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року за позивачем по справі у [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину домоволодіння, що складається з реальної долі з флігеля по [ADDRESS] (а.с.13). Рішенням № 12/34 від 17 січня 1967 року виконкому Московського районної ради депутатів трудящих, на підставі висновку Харківського міськ. БТІ № 7589 від 02 січня 1967 року: виділено 3/4 частини домоволодіння, що належить [PERSON], в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 554 кв.м. та розташованим будівлями: житловий будинок літ. «А-1», сіни літ. «а», ганок літ. «аІ», сараї літ. «В» та «Г», вбиральня літ. «Г», льох літ. «К», паркан № 2, з присвоєнням юридичної адреси: [ADDRESS]; виділено 1/4 частину домоволодіння, що належить [PERSON], в самостійне домоволодіння з площею земельної ділянки 243 кв.м. та розташованим будівлями: житловий будинок літ. «Б-1», сіни літ. «б», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «З», паркан № 1, з присвоєнням юридичної адреси: [ADDRESS]; зобов'язано райжитуправління видати свідоцтва про право особистої власності на ціле домоволодіння кожному. Проте, судом встановлено та не заперечувалося позивачкою, що свідоцтво про право власності на домоволодіння нею отримано не було, а згодом усі будівлі на земельній ділянці площею 243 кв.м. по [ADDRESS] були зруйновані. Згідно ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за [PERSON] визнано право користування земельною ділянкою площею 243, 00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Таким чином, на даний час підставі для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку відсутні. Що стосується вимог позивач про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом надання доступу до земельної ділянки по [ADDRESS] та зобов'язання відновити знесений паркан, що розмежовував земельні ділянки, то у їх задоволенні належить відмовити, оскільки [PERSON] не надала суду доказів того, що з боку відповідача їй чиняться відповідні перепони в користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] і що саме з вини відповідача [PERSON] був зруйнований паркан, що розділяв земельні ділянки сторін. Навпроти, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач в жовтня 2013 року зробила хвіртку у заборі, встановленому батьком відповідачки вздовж земельних ділянок по [ADDRESS], і на даний час має вільний доступ до земельної ділянки, право користування якою визнано за нею судом. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, проте позивач не довела суду, що її права були порушені відповідачем, і зв'язку із чим у задоволенні позову належить відмовити. Враховуючи викладе,

Outcome: dismissed