Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

позивач звернувся з позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд рішення тридцять третьої сесії пятого демократичного скликання [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області №601 від 30 вересня 2010 про надання у власність [PERSON] земельної ділянки, яка знаходилась у кварталі забудови К-1 (ділянка №61) с. Раковець, Пустомитівського району, визнати недійсним та скасувати; державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] серія № 991774, кадастровий номер № 4623685600:01:002:0264 визнати недійсним та скасувати; визнати за ним право власності на земельну ділянку, для будівництва житлового будинку та господарських будівель, в кварталі забудови К-1 /ділянка №61/, площею - 0,1625 га, що знаходиться в с. Раковець, Пустомитівського району, Львівської області. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що йому на підставі рішення № 99 від 06 квітня 2004 року другої сесії четвертого демократичного скликання [PERSON] сільської ради Пустомитівського району було надано земельну ділянку площею 0,1625 га, в кварталі забудови К-1 (ділянка №61), с. Раковець, Пустомитівського району Львівської області, для будівництва житлового будинку та господарських будівель. Подальше відділ містобудування та архітектури Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області видав позивачу будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. Маючи належно розроблений та затверджений проект житлового будинку позивач закупив будівельні матеріали для будівництва і звіз їх на свою земельну ділянку. В кінці 2008 року [PERSON] вирішив приватизувати земельну ділянку, яку було надано йому в постійне користування для будівництва житлового будинку, подавши відповідну заяву у Раковецьку сільську раду, в якій просив винести рішення про передачу йому земельної ділянки у власність. Для цього позивач уклав договір №ОФ284/Ю від 21,10.2008р. з субєктом підприємницької діяльності [PERSON] на виготовлення технічної документації з землеустрою для отримання Державного акту на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку, на що йому дали відповідь що винесуть рішення про приватизацію земельної ділянки, просили почекати і він чекав на рішення [PERSON] сільської ради, щоб приватизувати земельну ділянку. Раковецька сільська рада ніколи не відмовляла позивачу у передачі земельної ділянки у власність, не вилучала у нього земельної ділянки, його заява залишилася без розгляду. Якби було рішення сільської ради про вилучення у мене земельної ділянки, то таке рішення позивач оскаржував би в судовому порядку згідно ст.118 ЗК України. Однак в 2015 році позивачу стало відомо, що рішенням тридцять третьої сесії пятого демократичного скликання [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області №601 від 30 вересня 2010 року, його земельну ділянку, яка знаходилась у кварталі забудови К-1 (ділянка №61) с. Раковець, було незаконно передано [PERSON]. Незрозуміло з яких підстав Раковецька сільська рада не відміняючи рішення №99 від 06.04.2004р., та не припиняючи право користування позивача земельною ділянкою, видала нове рішення №601 від 30 вересня 2010 року, про передачу земельної ділянки переданої у користування позивачу земельної ділянки у власність [PERSON] ПП «АБМ-Компані» виготовила технічну документацію із землеустрою по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON], без його письмової заяви і договору на виконання цих робіт. [PERSON] не підписував заяви від 1012.2010 року та договору з ПП «АБМ-Компані» на виготовлення технічної документації із землеустрою земельну ділянку, не підписував і не погоджував акт встановлення та узгодження зовнішні: меж, акта приймання-передачі робіт і взагалі жодного підпису [PERSON] на технічній документації не має, проте по цій технічній документації видано [PERSON]С державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №991774. В даний час. моя земельна ділянка знаходиться в користуванні позивача, її ніхто крім нього не займає і не проводить на ній жодних будівельних робіт. Раковецька сільська рада згідно ст.416 ЦК України не припиняла право позивача користування земельною ділянкою для забудови в судовому порядку, тому він правомірно, до сьогоднішнього дня користується даною земельною ділянкою. Оскільки Раковецька сільська рада відмовила позивачу в приватизації земельної ділянки, позивач просить також суд визнання за ним права власності на цю земельну ділянку. З огляду на що, просить суд позов задоволити. 22.08.2016 року позовну заяву залишено без руху на надано час для усунення недоліків позовної заяви. 16.09.2016 року провадження у справі відкрито. 16.09.2016 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу. 12.12.2016 задоволено клопотання про витребування доказів. 02.03.2017 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 11.07.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.03.2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду в суді першої інстанції. 11.08.2017 року судом ухвалено прийняти уточнені позовні вимоги. Дана справа перебувала на розгляді у судді Пустомитівського районного суду Львівської області Добош Н.Б., повноваження якої на даний час припинені, у звязку з чим, згідно повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 10.10.2017 року суддя Мельничук І. І. в порядку ст. 11-1 ЦПК України визначена для розгляду даної справи, розгляд справи призначено на 22.11.2017 року. 16.01.2018 року долучено до матеріалів справи документи щодо вступу у справу Солонківської сільської ради Пустомитівського Району Львівської області як правонаступника [PERSON] сільської ради у звязку із початком реорганізації [PERSON] сільської ради шляхом приєднання до Солонківської сільської ради Пустомитівського Району Львівської області. У судове засідання позивач не зявився, подав на адресу суду заяву про розгляду справи у його відсутності позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача [PERSON] у Пустомитівському районі Львівської області в судове засіданні не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від представника відповідача [PERSON] старостинського округу Солонківської сільської ради надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнав повному обсязі, проти розгляду справи у його відсутності не заперечив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Громадяни та юридичні особи відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У Рішенні Конституційного\~Суду України\~від 9\~лютого 1999\~року N\~1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Громадяни та юридичні особи відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельної ділянкою та договорів землі у пункті 1.4. визначає, що державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення сільської ради. Відповідно до ч. 1 ст.\~155\~Земельного Кодексу\~України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 2 ст.\~158\~Земельного кодексу\~України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до вимог ст.\~328\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом (ст. 328 ч. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~378\~ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках встановлених законом. В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення № 99 від 06 квітня 2004 року другої сесії четвертого демократичного скликання [PERSON] сільської ради Пустомитівського району [PERSON] було надано земельну ділянку площею 0,1625 га, в кварталі забудови К-1 (ділянка №61), с. Раковець, Пустомитівського району Львівської області, для будівництва житлового будинку та господарських будівель, на виконання якого було виготовлено будівельний паспорт та укладено угоду про виготовлення технічної документації для видачі на вказану земельну ділянку [PERSON] державного акту про право приватної власності на землю. 21.11.2008 року [PERSON] звернувся до [PERSON] сільської ради із заявою про винесенні рішення про передачу йому у власність земельної ділянки пл.. 0,1625 га. для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в кварталі забудови с. Раковець /ділянка № 61/, яка перебувала у його користуванні на підставі рішення № 99 від 06 квітня 2004 року. Судом встановлено, що заява 21.11.2008 року [PERSON] була залишена [PERSON] сільською радою Пустомитівського району Львівської області без розгляду. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням тридцять третьої сесії пятого демократичного скликання [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області №601 від 30 вересня 2010 року, земельну ділянку, яка знаходилась у кварталі забудови К-1 (ділянка №61) с. Раковець було передано [PERSON], не скасовуючи рішення №99 від 06.04.2004 року, та не припиняючи право користування [PERSON] вказаною земельною ділянкою. Судом встановлено, що ПП «АБМ-Компані» виготовило технічну документацію із землеустрою по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON], без його письмової заяви і договору на виконання цих робіт. [PERSON] не підписував заяви від 1012.2010 року, та договору з ПП «АБМ-Компані» на виготовлення технічної документації із землеустрою земельну ділянку, не підписував і не погоджував акт встановлення та узгодження зовнішніх меж, акта приймання-передачі робіт і жодного підпису [PERSON] на технічній документації не має, що свідчить про відсутність волевиявлення [PERSON] на отримання у власність земельної ділянки, що вбачається із наявних в матеріалах справи копій документів, але по цій технічній документації видано [PERSON]С державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №991774, копія якого знаходиться в матеріалах справи. У листі Державного комітету України із земельних ресурсів від 12.01.2009 року № 6-11-55/м-568 «Про надання розяснення» зазначається, що державний акт на землю визнається недійсним відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України, якщо він виданий органом місцевого самоврядування з порушенням прав особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. У разі видання державного акту, якщо зазначені в ньому дані не відповідають дійсності, то такий державний акт підлягає скасуванню в судовому порядку відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на вище наведене, беручи до уваги підставність позовних вимог та обґрунтованість їх належними допустимими та достатніми доказами у справі, в частині визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] сільської ради та державного акта про право власності на земельну ділянку виданого на підставі цього рішення, визнання відповідачем факту порушення законодавства під час видачі вказаного Державний акт на право приватної власності на землю, такі підлягають до задоволення. Беручи до уваги передбачений законом порядок набуття права власності на землю, те що суд не наділений повноваження щодо передачі землі у власність, а також не може здійснювати повноваження державних органів влади та органів місцевого самоврядування, в задоволенні вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку слід відмовити за безпідставністю. Стягненню з відповідачів на користь позивача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає сплачений судовий пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved