Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 0860646603/Т/973801 від 06 березня 2013 року в розмірі 50873,63 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 06 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0860646603/Т/973801, у відповідності до умов якого позивач надав відповідачу на споживчі потреби у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 40001,00 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії в обумовлені договором строки. Договором було встановлено процентну ставку 0,01% річних, також п.2.1.2 договору визначено, що позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 960,02 грн. щомісячно, що розраховується, як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п.2.1 Договору. Встановлено, що сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється Позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1626,88 грн. з кінцевою датою погашення всіх зобов`язань 05 березня 2018 року. Банк виконав зобов`язання за договором, надавши Позичальнику кредитні кошти. Водночас відповідач порушив умови договору, не здійснює погашення кредиту, процентів та комісії в обумовлені договором строки, внаслідок чого, посилаючись на положення ч.2 ст.1050 ЦК України, позивач просить стягнути суму заборгованості з відповідача, що утворилась на 23 серпня 2016 року та яка складається з строкової заборгованості по кредиту 12669,10 грн., простроченої заборгованості по кредиту 15667,59 грн., строкової заборгованості по відсоткам 0,03 грн., простроченої заборгованості по відсоткам 6,55 грн., простроченої комісії за обслуговування кредиту 17280,36 грн., штрафу по кредиту 5250,00 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, в частині суми кредиту та відсотків, не визнав позов в частині комісії та штрафу. Зазначив, що не сплата ним заборгованості пояснюється тим, що звернувшись до установи банку він отримав відомості про його банкрутство. Працівники банку відмовились отримувати передані відповідачем грошові кошти на погашення кредиту, мотивуючи тим, що рахунки банку закриті і банк грошові кошти не приймає. На який рахунок необхідно повертати кредит відповідачу не повідомлено. Зазначив, що протягом дії договору, він не отримував жодних повідомлень, листів банку про необхідність погашення кредиту. Інформування про надані банком послуги, пов`язані з супроводом кредиту не отримував. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 06 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0860646603/Т/973801, у відповідності до умов якого позивач надає відповідачу на споживчі потреби у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 40001,00 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісії в обумовлені договором строки. Договором встановлено процентну ставку 0,01% річних. Пп.2.1.2 договору визначено, що позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 960,02 грн. щомісячно, що розраховується, як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п.2.1 Договору, яка включається в суму щомісячного платежу. Встановлено, що сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється Позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1626,88 грн., який включає в себе частину заборгованості за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом, комісію за супроводження кредиту та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 05 березня 2018 року включно на умовах, визначених Додатком № 1 до Договору. Пп.б пп.4.2.3 Договору визначено право Банку вимагати дострокового повернення кредиту протягом 30 днів від дня отримання Позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, в тому числі і у випадку неналежного виконання Позичальником обов`язків за договором. Ст.6 Договору визначено, що за прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 350,00 грн. за кожний прострочений щомісячний платіж, або його частину /а.с.7-8/. Сторонами затверджено графік повернення кредиту /а.с.8/. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Матеріалами справи підтверджено, що Банк виконав зобов`язання за договором, надавши Позичальнику кредитні кошти в розмірі 40001,00 грн. /а.с.9/. З огляду на викладене вбачається, що між сторонами склались правовідносини передбачені главою 71 ЦК України. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та у встановлений договором строк. Позивачем виконані його зобовязання по договору в повному обсязі надано кредитні кошти, а відповідач в свою чергу порушив умови виконання зобовязань взятих на себе, а саме, не вчасно та не в повному обсязі сплачував кредитні кошти та відсотки за користування кредитом відповідно до кредитного договору. З наданих позивачем доказів вбачається, що останнє повернення кредитних коштів відповідачем здійснено 18 вересня 2014 року /а.с.5-6/. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, зміна умов зобовязання. Відповідно до ст. 612 ЦК України, Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, згідно ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, станом на 23 серпня 2016 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 50873,63 грн. що складається з наступного: строкової заборгованості по кредиту 12669,10 грн., простроченої заборгованості по кредиту 15667,59 грн., строкової заборгованості по відсоткам 0,03 грн., простроченої заборгованості по відсоткам 6,55 грн., простроченої комісії за обслуговування кредиту 17280,36 грн., штрафу по кредиту 5250,00 грн. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, з огляду на підтвердження матеріалами справи факту отримання кредиту, порушення строків його повернення, визначених договором та відсутність доказів повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі до часу розгляду справи, суд вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача строкової та простроченої заборгованості по кредиту та відсоткам. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення комісії, суд виходить з наступного. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). З наданої суду копії договору кредиту вбачається, що договором передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, водночас договір не містить визначення того, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, як не містять і надані суду матеріали доказів надання відповідачу послуг, їх обсягу та змісту. Також, зі змісту поданого позивачем до суду договору не вбачається будь-яких істотних умов, які б вказували відповідно до ст.ст. 628, 638 ЦК України на укладання змішаного договору з елементами договору комісії за визначенням ст. 1011 цього Кодексу, і умови нарахування комісійної плати та її розмір чітко не визначені. Згідно зі ст.ст. 202, 203, 509 ЦК України за загальним правилом не допускається зобов'язання без відповідної правової підстави його виникнення, через що відсутність факту надання послуг комісії виключає нарахування комісійної плати, а тому в позові в частині цих вимог належить відмовити за відсутності згідно ст. 11 ЦК України підстав виникнення права у позивача. Розглядаючи вимоги позову в частині нарахування штрафу за прострочення термінів повернення кредиту, суд виходить з наступного. Ст.549, 550 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Оскільки наявними в справі належними та допустимими доказами не підтверджено посилання відповідача на відсутність його вини у порушенні строків повернення кредиту, неможливість фактичного повернення кредитних коштів, п.5.1 Договору визначено розмір неустойки, а наданий суду розрахунок штрафних санкцій узгоджується з положеннями п.5.1 Договору, не перевищує розмір основного зобов`язання, вбачаються підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору у сумі 1378,00 гривень, тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial