Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у відповідача на підприємстві позивач працював з 13.02.1985 року. Наказом № 48 від 07.05.2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. При цьому позивачу була нарахована компенсація за 382 дня невикористаної відпустки у розмірі 12263,66 грн., з якої було сплачено обов'язковий платіж до Пенсійного фонду України в розмірі 441,49 грн., та податок з доходів фізичних осіб в розмірі 1808,31 грн. Компенсація за невикористані відпустки позивачу у повному обсязі не була виплачена. 02.10.2013 року позивач звернувся з листом-вимогою до відповідача щодо виплати у повному обсязі належних йому виплат. Відповідач відмовив позивачу у виплаті компенсації за невикористані відпустки у повному обсязі, мотивуючи тим, що з нього було утримано збитки завдані підприємству на суму в розмірі 6792,75 грн. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, тому пред'явив до нього позов з метою захисту своїх прав та просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 6792,75 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року (198 днів) в розмірі 8519,94 грн. (43,03 середньоденна заробітна плата * 198 кількість робочих днів за час затримки розрахунку). 18.02.2014 року відповідачем було пред'явлено зустрічний позов до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, який мотивований тим, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 13.02.1985 року. З метою виконання трудових обов'язків за [PERSON] був закріплений автомобільний кран МАЗ-5334 [NUMBER] інв. №70. Для забезпечення безпечної експлуатації баштових і автомобільних кранів [PERSON] було ознайомлено під розпис з Інструкцією з охорони праці для машиністів стрілових /автомобільних, гусеничних/ кранів. Незважаючи на це, у вересні 2012 року, при виконанні робіт з розвантаження асфальтоукладника, [PERSON] були порушені правила технічної експлуатації вантажопідйомної техніки, що призвело до виходу з ладу закріпленого за ним автокрана. Добровільно відшкодувати заподіяну підприємству шкоду [PERSON] відмовляється, тому, на думку представника відповідача за первісним позовом, з нього необхідно стягнути суму його середньомісячного заробітку, яка складає 1421,00 грн. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Додатково пояснили суду, що трудову книжку [PERSON] отримав 07.05.2013 року у день звільнення, про що розписався у журналі обліку руху трудових книжок. На усні звернення до керівництва підприємства щодо виплати належних йому грошових коштів йому було відмовлено, тому він був вимушений звернутись з листом-вимогою, на що також отримав відмову відповідача. Зустрічні позовні вимоги позивач та його представник не визнали та просили суд у їх задоволені відмовити посилаючись на пропуск строку звернення з такими вимогами, оскільки про те, що стріла крана була пошкоджена, відповідач дізнався ще у вересні 2012 року, відразу після поломки, коли автомобіль повернувся у гараж підприємства, проте до [PERSON] жодних матеріальних вимог відповідач не пред'являв та із заробітної плати позивача вони не утримувались. Про утримання частини грошових коштів з компенсації за невикористані відпустки позивач дізнався вже після звільнення. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що підстави для утримання грошових коштів у відшкодування заподіяної шкоди працівником з компенсації за невикористані відпустки у підприємства були відсутні, оскільки чинним трудовим законодавством це не передбачено. Тому представник відповідача визнав позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки. Щодо розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача, то він, на думку представника відповідача, підлягає зменшенню, тобто його слід стягнути лише за 89 робочих днів, оскільки право на стягнення такої компенсації у [PERSON] виникло з 11.10.2013 року, після його письмового звернення до відповідача з вимогою про виплату належних йому коштів. Це пояснюється тим, що у день звільнення його на роботі не було. Нарахування у цьому випадку, вважає представник відповідача, слід розпочинати з 12.10.2013 року та по 17.02.2014 року. Тому стягненню підлягає середній заробіток у розмірі 3829,67 грн. (43,03 - середньоденна заробітна плата * 89 - кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку). Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення заборгованості з компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи слід задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником слід відмовити з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено та сторонами не заперечуються ті обставини, що позивач [PERSON] з 13.02.1985 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 48 від 07.05.2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Також не заперечуються сторонами обставини щодо невиплати позивачу в день його звільнення частини компенсації за невикористані відпустки в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству в розмірі 6792,75 грн. (а.с. 8, 22). Позивач [PERSON] визнав обставини, щодо виходу з ладу у вересні 2012 року рами кранової установки, закріпленого за ним автокрана [NUMBER], при виконанні ним робіт з розвантаження асфальтоукладника. Оскільки наведені вище обставини сторонами визнані та не заперечуються, тому, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, вони доказуванню не підлягають. Показаннями свідка [PERSON], який працює на підприємстві відповідача механіком, підтверджується та обставина, що у вересні 2012 року автокран, який був закріплений за [PERSON] був пошкоджений, а саме: була деформована рама стріли автокрана. Про вказане пошкодження [PERSON] 28.04.2013 року було написано доповідну записку на ім'я директора підприємства Сегеди О.Г. Свідок [PERSON] зазначив, що дату у доповідній записці він не зазначив механічно тому, що про цю обставину керівництву було відомо і раніше - з вересня 2012 року, оскільки автомобіль простоював і ним неможливо було виконувати роботи. Витратні матеріали для ремонту стріли автокрана купувались у листопаді 2012 року за погодженням з керівництвом і лише після сплати коштів бухгалтерією підприємства. Наведені свідком [PERSON] обставини також підтверджуються: прибутковим ордером №315 щодо придбання електродів на суму 310,60 грн. та довіреністю №222 від 11.11.2012 року на ім'я Вайнштейна Я.А., який є головою Наглядової ради підприємства (а.с. 71, 72, 76). Крім того, відповідно до прибуткового ордеру №314 та накладної №29048 від 15.11.2012 року, для ремонту зазначеного автокрана було придбано лист г/к 10 мм на суму 1599,75 грн., який за довіреністю №224 від 15.11.2012 року отримав [PERSON] (а.с. 73, 74). Частиною 1 ст. 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На день звільнення з роботи відповідач, в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, належну позивачу до виплати частину суми грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 6792,75 грн. не виплатив, мотивуючи це утриманням за заподіяну позивачем підприємству матеріальну шкоду. Аналізуючи вимоги ст.ст. 83, 127, 130, 132, 136 КЗпП України, суд дійшов висновку про неправомірність таких дій відповідача, оскільки наведеними нормами визначений інший порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, зокрема шляхом відрахування із заробітної плати працівника за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. При цьому, таке розпорядження мало б бути зроблене не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Уразі не згоди працівника з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Беручи до уваги наведені вище встановлені обставини, суд вважає, що на момент пред'явлення Публічним акціонерним товариством «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» зустрічного позову, тобто 18.02.2014 року, строк для звернення до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] заподіяної підприємству шкоди, відповідачем був пропущений, оскільки відповідач мав можливість пред'явити такий позов до [PERSON] до відповідного дня вересня 2013 року. Відповідачем суду не було надано та судом не встановлено доказів пропуску вказаного строку з поважних причин, а відтак зустрічний позов задоволенню не підлягає. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У ст. 238 КЗпП України зазначено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, отже для обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має враховуватись заробіток позивача за березень і квітень 2013 року. Відповідно до довідки про заробітну плату №9 від 30.01.2014 року, нарахована заробітна плата позивача складає 815,16 грн. у березні та 734,08 грн. - у квітні 2013 року (а.с. 42). Із вказаної довідки вбачається, що кількість робочих днів позивача за період роботи у березні і квітні 2013 року складає 36 робочих днів. Враховуючи наведене, середньоденний заробіток [PERSON] у обчислюваному періоді становить: 1549,24 грн. : 36 робочих днів позивача = 43,03 грн. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо початку перебігу строку затримки розрахунку з 12.10.2013 року та по 17.02.2014 року з посиланням на ч. 1 ст. 116 КЗпП України та на письмову вимогу [PERSON] отриману підприємством 10.10.2013 року щодо виплати утриманої відповідачем частини грошової компенсації за невикористані відпустки, оскільки позивач отримав трудову книжку у день свого звільнення 07.05.2013 року, про що він розписався у Журналі обліку руху трудових книжок, який ведеться на підприємстві (а.с. 93-95). З цих же підстав суд критично ставиться до Акту відсутності працівника на робочому місці від 07.05.2013 року відносно [PERSON] (а.с. 84), оскільки у Журналі обліку руху трудових книжок не міститься належним чином застережених виправлень щодо іншої дати отримання позивачем трудової книжки та підпису позивача про це. Крім того, згідно з вимогами п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Доказів про виконання вимог вказаної Інструкції відповідачем суду також не було надано. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку відповідач повинен сплатити позивачу з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року становить 8519,94 грн. (198 - кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку * 43,03 грн. - середньоденна заробітна плата). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва», тому судовий збір, відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 229,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved