Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликавсь на те, що з 02.09.2008р. по 05.08.2009р. він працював на посаді головного юрисконсульта відділу з проблемних кредиторів юридичних осіб Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райфайзен Банк Аваль». При звільненні та одержанні рахункових коштів він виявив недоплату по заробітній платі за один календарний тиждень, а саме з 25.05.2009р. по 29.05.2009р. з підстав його перебування у відпустці без збереження заробітної плати на підставі буцімто його заяви від 25.05.2009р. В процесі слухання справи на підставі ухвали суду від 08.12.2011р. призначено почеркознавчу експертизу підпису на заяві про відпустку без збереження заробітної плати від 25.05.2009р. Висновком НДКЦ УМВС України в Івано-Франківській області встановлено, що підпис на заяві про надання відпустки без збереження заробітної плати від 25.05.2009р. йому не належить. 30.07.2009р. під час перегляду рішення Івано-Франківського міського суду апеляційним судом Івано-Франківської області представником банку апеляційному суду подано Наказ № 174 від 25.05.2009р., де зокрема на підставі наказу № 174-2 від 25.05.2009р. [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати в кількості 5 календарних днів з 25.05.2009р. по 29.05.2009р. Представником банку також подано апеляційному суду акт про відмову працівника від підпису про ознайомлення з наказом від 25.05.2009р. Вважає, що наказ № 174 в частині № 174-2 від 25.05.2009р. підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а одержання позивачем копії оскаржуваного наказу тільки 11.09.2013р. при його появі в матеріалах справи №0907/2-7081/2011 30.07.2013р. є підставою для поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом про скасування наказу про надання відпустки від 25.05.2009р. Тому просив поновити тримісячний строк звернення з позовом до суду, пропущений з поважних причин та визнати незаконним та скасувати наказ № 174 від 25ю.05.2009р. в частині наказу № 174-2 від 25.05.2009р. про надання відпустки без збереження заробітної плати в кількості 5 календарних днів з 25.05.2009р. по 29.05.2009р. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в заяві обставини, просив таку задоволити. Представник відповідача - Чабан Ю.В. в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на викладені в письмовому заперечення (а.с.28-29) обставини, пояснив, що позов безпідставний та необґрунтований, при цьому зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом. Просив у позові відмовити. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд вважає наступне. Глава 5 КЗпП України регулює питання «Часу відпочинку». Види відпусток визначено у ст. 4 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених ст. 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді головного юрисконсульта відділу з проблемних кредиторів юридичних осіб Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райфайзен Банк Аваль» з 02.09.2008р. по 05.08.2009р. Судом встановлено, що наказом № 174 від 25.05.2009р. в частині наказу № 174-2 від 25.05.2009р. (а.с.3, зворот) [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати в кількості 5 календарних днів з 25.05.2009р. по 29.05.2009р., на підставі заяви [PERSON], від підпису про ознайомлення з яким позивач відмовився, дана обставина підтверджується актом про відмову працівника від підпису про ознайомлення з наказом від 25.05.2009р. (а.с.3,4). Висновком НДКЦ УМВС України в Івано-Франківській області № 09/03-693 від 06.03.2012р. встановлено, що підпис на заяві від 25.05.2009р. про надання відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.5-9). Дані обставини представником відповідача не заперечено, визнано, як і не заперечно те. що підпис на заяві про надання відпустки позивачу, останньому не належить, а згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В той же час, згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, враховуючи вищенаведені обставини, та те, що в розумінні ст. 84 КЗпП України обов'язковою передумовою для надання відпустки без збереження заробітної плати є бажання працівника, а наявність такого бажання [PERSON] в судовому засіданні представником відповідача доведено не було, а навпаки спростовано належними та допустимими доказами, зокрема висновком НДКЦ УМВС України в Івано-Франківській області № 09/03-693 від 06.03.2012р., суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підставними. Щодо заяви позивача про поновлення йому строку звернення х вказаним позовом, то суд вважає, що така до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно до ст. 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема ст. 233 КЗпП України передбачений 1 (одно) місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі та 3 (трьох) місячний строк з приводу інших порушень трудових прав. Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні встановлено, що 06 червня 2013 року ухвалено рішення Івано-Франківським міським судом в справі за його позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.38-43), хоча з позовом він звернувся набагато раніше - у червні 2010 року. Під час розгляду вказаної вище цивільної справи було призначено судову почеркознавчу експертизу, висновок якої був складений ще 06 березня 2012 року (а.с.5-9), і про такий [PERSON] було відомо, оскільки даної обставини останнім не заперечено. Слід врахувати і ту обставину, що оскаржуваний наказ про надання відпустки був виданий 25 травня 2009 року, того ж дня позивач відмовився від підпису про ознайомлення з наказом, про що складено відповідний акт (а.с.4). Крім цього, у свої апеляційній скарзі на рішення суду 06 червня 2013 року, яка датована ним 14 червня 2013 року (а.с.33-34), позивач згадує про порушення його права, зокрема вказує на відсутність бажання отримати відпустку. Також судом встановлено, що за зверненням колишніх працівників банку, зокрема і позивача, Територіальною Державної інспекцією праці в Івано-Франківській області було проведено відповідну перевірку на дотримання відповідачем законодавства про працю і 22 лютого 2011 року за результатами такої складено Акт № 09-01-010/28 (а.с.35). Судом критично оцінюються пояснення позивача про те, що він одержав копію оскаржуваного наказу тільки 11.09.2013р. при його появі в матеріалах справи №0907/2-7081/2011 30.07.2013р. та його посилання на опис документів у вказані вище цивільній справі (головуючий-суддя Островський Л.Є.), оскільки такі спростовані вказаними вище документами. Враховуючи вищенаведені обставини, які поза розумним сумнівом встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що позивач дізнався про порушення свого права не пізніше як після складення Територіальною Державної інспекцією праці в Івано-Франківській області Акту 09-01-010/28 - тобто 22 лютого 2011 року. В той же час, позивач звернувся з позовом до суду про визнання незаконним та скасування наказу про надання відпустки лише 25 вересня 2013 року, тобто більш як через 2 (два) роки 7 (сім) місяців. За наведених вище обставин суд не вбачає підстав для поновлення [PERSON] строку звернення до суду, а тому в задоволенні його позову слід відмовити у зв'язку із пропуском строку звернення до суду. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed