Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, обгрунтовуючи це тим, що рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 15.04.2015 року було задоволено позов відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме, спільно набутого з позивачем будинку №6 по вул.Чапаєва в смт.Петрове Кіровоградської області. Однак позивач віддав сімї [PERSON] 19\~000 доларів США, які прийняла [PERSON] і вказала у розписці від 29.08.2011 року, що вона прийняла ці кошти для свого батька [PERSON] як повернення позики, хоча позивач помилково вважав, що сплачує сімї [PERSON] кошти за половину спірного житла. На думку позивача, вказані обставини, а саме обставини помилково сплачених коштів в рахунок не існуючої позики, підтверджуються поясненнями при розгляді вищевказаної цивільної справи відповідачів [PERSON] та [PERSON], а тому позивач просить суд поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, визнавши з даних причин пропуск строку поважним, та стягнути з відповідачів безпідставно набуті, внаслідок помилки, грошові кошти в сумі 476898 гривень 10 копійок та судові витрати в сумі 4769 гривень. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що сплив строк позовної давності і реальних підстав для поновлення позивачеві строку звернення до суду немає, а мотивування для цього фактично відсутнє, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши документи справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 27 березня 2011 року позивач зобовязався повернути до 01 вересня 2011 року борг в розмірі 7000 доларів США відповідачу [PERSON] (а.с.10). При цьому як вбачається з копії розписки від 29 серпня 2011 року відповідач [PERSON] ( на даний час- Узлова Л.Д.) дала розписку в тім, що позивач [PERSON] віддав їй суму позичених грошей у розмірі 19000 доларів США у її батька - [PERSON] (а. с.11). Факт передачі коштів у сумі 19000 доларів США позивачем відповідачу [PERSON] підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] вказав на те, що декілька років тому він допомагав перевозити речі відповідачів [PERSON] та [PERSON], і відповідач [PERSON] говорив йому, що якби [PERSON] віддав їм кошти за половину будинку, то вони мали б змогу купити квартиру, яку винаймали. Також згідно рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2012 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна і про визнання порядку користування земельною ділянкою відмовлено (а.с.20-22), яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 лютого 2013 року залишено без змін (а.с.19). 23 червня 2014 року Петрівським районним судом відкрито провадження за позовом [PERSON] про поділ спільно нажитого майна, а рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року було задоволено позов відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме, спільно набутого з позивачем будинку №6 по вул.Чапаєва в смт.Петрове Кіровоградської області (а.с.24-26), якеухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року залишено без змін (а.с.27-30). Однак згідно ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.31-33). Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про виділ у натурі частки майна, що є сумісною власністю задоволено (а.с.114-115), яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року залишено без змін (а.с.66-68). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року зазначено про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Так, згідно копії розписки від 27 березня 2011 року позивач зобовязався повернути до 01 вересня 2011 року борг в розмірі 7000 доларів США відповідачу [PERSON] В той же час як вбачається з копії розписки від 29 серпня 2011 року відповідач [PERSON] ( на даний час- Узлова Л.Д.) отримала від позивача [PERSON] суму позичених грошей у розмірі 19000 доларів США у її батька - [PERSON], при цьому договір про умови отримання позичальником вказаних коштів в борг із зобовязанням їх повернення, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, відсутній. Таким чином, на думку суду, складений між сторонами договір не є договором позики, а тому вищезазначені кошти повинні бути повернуті позивачеві. В той же час суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно Цивільно-процесуального кодексу України\~, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав\~учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами\~№22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою та пятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Згідно із ст. ст. 253, 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок; строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. В даному випадку, відповідач у своїй розписці вказує, що отримала від позивача [PERSON] суму позичених грошей у розмірі 19000 доларів США у її батька - [PERSON] 29 серпня 2011 року , таким чином датою з якої у нього виникло право на звернення до суду із заявленою ним вимогою є 30 серпня 2011 року, і саме з неї слід відраховувати строк позовної давності. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області неодноразово перебували цивільні справи про розподіл спільно нажитого майна сторонами, де позивач зазначав, що сплатив відповідачу [PERSON] 19000 доларів США за половину спірного будинку, і обставини, на які посилається позивач, виникли ще до прийняття рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 26 червня 2013 року, яким спірний будинок було визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а тому суд вважає, що позивач про порушення свого права дізнався після того, як відповідач вперше звернулася до суду з даним позовом, тобто в серпні 2011 року і строк позовної давності сплив ще в серпні 2014 року, а з даним позовом позивач звернувся лише 31 травня 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Таким чином позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що строк позовної давності для звернення до суду пропущений ним з поважної причини. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Норма ч.4\~ст. 267 ЦК України\~є імперативною, а тому порушене право позивача не підлягає судовому захисту.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином суд вважає, що причини пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом не є поважними і жодних підстав для поновлення цього строку не має, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про поновлення строку звернення до суду та стягнення незаконно отриманих грошових коштів необхідно відмовити. Вказані правовідносини регулюються ст. ст.202, 207, 253, 254, 256-261, 267,1046,1047,1049 ЦК України.

Outcome: dismissed