Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22.02.2012 між [PERSON] , як відчужувачем, та [PERSON] , як набувачем, було укладено Договір довічного утримання (догляду) (далі - Договір), посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-800, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання повністю утримувати позивача, надавати йому матеріальне забезпечення (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити йому довічне проживання у вказаній квартирі. Вартість забезпечення догляду та необхідної допомоги визначена сторонами в розмірі 1000,00 грн. в місяць та підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Проте, позивач вважає, що відповідач частково виконувала взяті на себе зобов`язання, передбачені умовами договору та з листопада 2015 року обов`язки не виконує. Його неодноразові звернення про добровільне розірвання договору відповідачем проігноровано, а отже, посилаючись на норми ст.ст. 755, 756 ЦК України, просив розірвати договір довічного утримання від 22.02.2012, укладений з [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-800; визнати право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 56,60 кв. м., житловою площею 32,70 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; скасувати заборону на відчуження квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Васильєвої Н.П. від 13.10.2016 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 29.09.2017 справу прийнято до свого провадження. На виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15 грудня 2017 року, у вказаній справі проведено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач направив на адресу суду відзив, в якому позов не визнає та пояснила суду, що умови договору нею щодо утримання позивача виконувались, а саме: сплачувались комунальні платежі, рахунки за електроенергію та користування телефонними послугами. Здійснювала догляд та надавалась необхідна допомога, в тому числі, вона забезпечувала позивача необхідними ліками та забезпечувала надання якісної лікарської допомоги. Разом з тим, позивач з січня 2016 року перестав допускати її до квартири та не надавав можливості здійснювати догляд за ним у зв`язку з тим, що у його квартирі поселилися жінка, яка в подальшому стала його дружиною - [PERSON] , що підтверджується Висновком Управління поліції в Печерському районі ГУПН у м. Києві від 03.05.2016 по матеріалам вх. №Ш-1593 від 05.04.2016. Попри факт недопуску до квартири позивача відповідачем надається матеріальне забезпечення відповідно до умов Договору, а саме, сплачуються комунальні платежі, що підтверджується квитанціями, доданими до відзиву. Окрім цього, відповідачем здійснювалося депонування грошових коштів у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Оксани Миколаївни, яка знаходиться за адресою: 04070, м. Київ, вул. Ігорівська, буд. 14 літ. А., про що нотаріусом було направлено поштове повідомлення позивачу від 13.04.2017. Відповідачем неодноразово направлялися на адресу позивача листи у кількості 22 із запитами щодо обсягу необхідної допомоги, повідомленнями про депонування коштів у нотаріуса, повідомленнями з вимогами про допуск до квартири, в якій проживає позивач, з метою догляду, проте дані листи [PERSON] ігнорувалися. Посилаючись на те, що п.п. 2.1 та 2.2. Договору визначено суму коштів у розмірі 1000 грн., яка є еквівалентом наданої місячної допомоги, до якої враховуються всі послуги та роботи, які здійснювала відповідач для позивача: оплата комунальних послуг, догляд, медична допомога, допомога з інших питань, купівля засобі гігієни, споживчих товарів та продуктів, вважає що нею виконувалися умови договору в повному обсязі. За таких обставин, просила в задоволені позову відмовити. В судовому засіданні в якості свідків були допитані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представники поивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Крім того, представник позивача - адвокат Древко Н.В. вважає, що відповідачем невірно тлумачаться умови Договору щодо вартості матеріального забезпечення з утримання (догляду) визначеного у розмірі 1000,00 грн. в місяць, оскільки відповідач взяв на себе зобов`язання повністю утримувати позивача, надавати йому матеріальне забезпечення, (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, таким чином не можно звужувати виконання умов договору лише до сплати 1000 грн. на місяць. Крім того, представники позивача наголосили на тому, що відповідач не надавала матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися позивачу в розмірі 1000 грн., не сплачувала в повному обсязі комунальні платежі, електроенергію, опалення, газ, телефон. Не надавала допомогу у будь-яких побутових чи інших питаннях позивача, не забезпечувала в необхідному обсязі позивача продуктами харчування та ліками. А якщо щось і робила то за рахунок власних коштів позивача. Відповідач почала намагатися виконувати умови договору тільки після подання позивачем позову до суду, тобто з грудня 2016 року. Представник третьої особи Шостої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суду невідомо. Відповідач та його представники у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] свої зобов`язання за договором виконує в повному обсязі та належним чином, тоді як позивач сам створює їй штучні перепони для такого виконання. Вислухавши пояснення сторін, а також показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 22.02.2012 між [PERSON] , як відчужувачем, та [PERSON] , як набувачем, було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-800. Відповідно до пункту 1 Договору Відчужувач передає, а Набувач отримує у власність квартиру на умовах цього договору. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що квартира, що відчужується за даним Договором розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктом 2.2. Договору [PERSON] , зобов`язалася повністю утримувати [PERSON] , надавати йому матеріальне забезпечення (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити йому довічне проживання в указаній квартирі. Вартість забезпечення догляду та необхідної допомоги визначається сторонами в розмірі 1000,00 грн. в місяць та підлягає індексації у порядку, встановленому законом. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі, грошове утримання у розмірі 1000 грн., матеріальне забезпечення (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідна допомога, медична допомога та оплата ліків. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності, посилається, серед іншого, на те, що відповідач не в повному обсязі виконувала свої зобов`язання за договором. Зокрема, відповідачем відповідно до умов договору взято зобов`язання довічно повністю утримувати Відчужувача, тобто надавати матеріальне забезпечення в розмірі 1000 грн., сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон, ліки та здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу, медичну допомогу. Також представник позивача, в судовому засіданні посилався на те, що відповідачем не було сплачено в повній мірі комунальні послуги. Суд вважає такі доводи позивача безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. При цьому, як вбачається з п.4.2. Договору, сторонами при укладенні договору було обумовлено можливість його розірвання за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому поряку. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно доводів відповідача позивач з січня 2016 року перестав допускати його до квартири та не надавав можливості здійснювати догляд за ним у зв`язку з тим, що у його квартирі поселилися жінка, яка в подальшому стала його дружиною - [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 31.05.2016, яке міститься в матеріалах справи. Листом Печерського управління поліції від 17.072017 №0-3184/52/4/17 відповідача повідомлено, що за результатами перевірки за зверненням [PERSON] працівниками поліції було зафіксовано, що позивач проживає зі своєю дружиною у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У бесіді позивач повідомив, що не потребує послуг відповідача, за ним доглядає його дружина, він не бажає виконувати умови договору, тобто зафіксовано недопуск відповідача до зазначеної вище квартири з метою здійснення догляду за позивачем. Відповідачем неодноразово направлялися на адресу позивача листи із запитами щодо обсягу необхідної допомоги, повідомленнями з вимогами про допуск до квартири, в якій проживає позивач, з метою догляду, що підтверджується відповідними доказами , які містяться в матеріалах справи (а.с. 207-216, І том). У свою чергу, попри факт недопуску до квартири позивача відповідачем здійснюється матеріальне забезпечення відповідно до умов Договору, а саме, сплачуються комунальні платежі, що підтверджується квитанціями (а.с. 136-189, І том). Крім того, суд відхиляє доводи позивача щодо виконання вимог Договору відповідачем лише після подання позовної заяви (14.09.2016), оскільки матеріали справи містять докази на спростування даного твердження, а саме, квитанції про часткову сплату комунальних послуг за період з 2016 р. - 2019 р. Також, суду на підтвердження невиконання відповідачем вимог договору в частині оплати комунальних послуг, позивачем надано квитанції про сплату таких послуг особисто лише за період з квітня по грудень 2016 року. Відповідно до статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. На підставі вимог вказаної статті, у зв`язку із відмовою позивача від отриманн матеріального забезпечення на його утримання, відповідачем здійснювалося депонування грошових коштів у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Оксани Миколаївни, яка знаходиться за адресою: 04070, м. Київ, вул. Ігорівська, буд. 14 літ. А., про що нотаріусом було направлено поштове повідомлення позивачу від 13.04.2017 (а.с. 199-205, І том). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої у Постанові від 21.02.2018 по справі №761/22033/15-ц депонування грошового забезпечення є належним виконанням зобов`язання за договором довічного утримання у тому випадку, якщо Відчужувачем вчиняються дії щодо недопуску або унеможливлення виконання своїх зобов`язань Набувачем. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем неодноразово надсилалось на адресу позивача повідомлення, в якому зазначалось про факт внесення коштів на депозит нотаріуса в інтересах [PERSON] та пропозиція отримати вказані кошти шляхом відповідного звернення до нотаріуса, проте, позивачем не вживалось заходів щодо отримання коштів, внесених на депозит нотаріуса. Згідно з статтею 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевказані норми задкону депонування відповідачем грошового забезпечення позивача є належним виконанням зобов`язання за договором довічного утримання. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника позивача щодо не проведення індексації грошового утримання, оскільки позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що він звертався у встановленому законом порядку до відповідача з вимогою про проведення індексації відносно щомісячної суми грошового забезпечення, а відповідач у свою чергу відмовилася від виконання такої вимоги. Також матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань по догляду та утриманню [PERSON] та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивачем не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів які б свідчили про те, що позивач скаржився на невиконання умов Договору відповідачем до подачі позовної заяви. З повідомленням про розірвання Договору позивач звернувся до відповідача лише 27.05.2016, яке було неодноразово направлено на адресу відповідача, проте не отримано останнім та повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що умови передбачені п. 2.1. та 2.2. Договору є окремими положеннями та мають виконуватися відповідачем окремо. Разом з тим, відсутність розписок та актів про передання позивачу коштів щомісячного грошового утримання не свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку за Договором, оскільки умовами такого Договору не передбачено ні для позивача ні для відповідача обов`язку складати такі акти чи розписки про передачу чи отримання коштів. Згідно з статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Аналізуючи вказані положення закону, суд вважає, що належними та допустимими доказами виконання відповідачем умов Договору довічного утримання (догляду) є відповідні квитанції, якими підтверджується факт надання матеріального забезпечення позивачу у формі сплати його комунальних платежів. Крім того, факт належного догляду за позивачем, надання йому медичного забезпечення, підтверджено показаннями свідків, [PERSON] , яка є дільничним терапевтом позивача, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили факт гарних відносин між позивачем та відповідачем, а також належного догляду за відповідачем. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог і приходить до висновку про їх недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed