Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 24 вересня 2014 року з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 819474 грн, з яких сума основного зобов`язання складає 255600 грн, 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 17394,81 грн, штраф за невиконання зобов`язань в сумі 546480 грн/, та сплачений нею судовий збір в сумі 8194,74 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач надала відповідачу - 331200 грн до 24 вересня 2015 року. Повернення грошових коштів, відповідно до п. 3 укладеного договору, повинно було відбуватись щомісячно не пізніше 24-го числа кожного місяця в розмірі 12600 грн, а решта - в строк до 24.09.2015. В забезпечення взятих на себе зобов`язань між сторонами був укладений договір застави рухомого майна від 24.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В. за реєстровим № 2578. За цим договором, відповідач передав позивачу у заставу автомобіль Mersedes-Benz E 200K, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який за домовленістю сторін залишився у користуванні заставодавця. Проте, гроші повернуті не були, відповідач ухилявся від виконання свої зобов`язань, не провів жодної частини оплати, перестав виходити на зв`язок із позивачем, протиправно зняв заборон відчуження за договором застави й реалізував переданий у заставу автомобіль, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.01.2018 провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 21.08.2020 ухвалою суду закрито підготовче засідання. Позивач і його представник в судове засідання не прибули, про місце і час розгляду справи були сповіщені належним чином, останнім подана заява про розгляд справи за їхньої відсутності. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, дійсність договору позики не оскаржив. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, у відсутність сторін, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 24 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу - 331200 грн до 24 вересня 2015 року. Повернення грошових коштів, відповідно до п. 3 укладеного договору, повинно було відбуватись щомісячно не пізніше 24-го числа кожного місяця в розмірі 12600 гривень, а решта - в строк до 24.09.2015. На підтвердження укладеного договору позики відповідачем було складено розписку. Крім того, між сторонами було укладено Договір застави рухомого майна від 24.09.2014, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В. за реєстровим № 2578. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 травня 2015 року на користь позивача стягнута частина позики в розмірі 75600 грн, тому частина позики, що відповідачем не повернута, складає 255600 грн (331200 - 75600). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, дослідивши надану позивачем боргову розписку, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем виникли правовідносини за договором позики. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суду не надано доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, крім суми основного зобов`язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних за весь час затримання розрахунку - тобто з 25 вересня 2015 року по 31 грудня 2017 року, що складає 17394,81 грн. Суд, виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення 3 % річних за час затримки розрахунку за договором позики у межах позовних вимог. Згідно ч.2 п.3 договору позики від 24 вересня 2014 року, стонами встановлений штраф за невиконання позичальником зобов`язань у розмірі 5% за кожний місяць прострочення. Таким чином, підлягає стягненню штраф за невиконання зобов`язань за період з квітня 2015 року по грудень 2017 року у розмірі: 331200 грн х 5% х 33 місяця = 546480 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем надано суду докази сплати судового збору у розмірі 8194,74 грн. Доказів понесення яких інших судових витрат позивачем не надано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційної до задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені на суму 819474 грн, що складає 100 % від загальної суми заявлених позовних вимог. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 8194,74 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved