Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, які не є її родичами. Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачу у реалізації останнім в повній мірі свого права власності, а також призводить до неможливості проживати у власній квартирі. Просить суд усунути їй перешкоди у користуванні майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, зняти відповідачів з реєстрації, виселити відповідачів з квартири та вселити позивача у квартиру. Позивач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав заяву у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Справу просив вирішити без його участі. Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином (ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.8 ст.76 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без проведення фіксації судового процесу. Зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що\~\~[PERSON] на праві власності належить квартира 5 в будинку 101 а по вул. Перемоги в м. Запоріжжя (а/с.4). У вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] (а/с.6). Квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна (а/с 8). \~Відповідно дост. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як розяснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. \~\~\~\~\~\~\~\~ Із розяснень наданих ВССУ у пункті 34 постанови пленуму №5 від 07.02.2014 року вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і відносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. \~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування квартирою з моменту визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON], а тому вимоги позивача щодо визнання їх таким, що втратив право користування приміщенням квартирою ґрунтуються на вимогах закону, і є такими, що підлягають задоволенню. Згідно\~ст. 41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу\~та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Зі змісту наведених норм законів, матеріалів справи, вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право щодо володіння, користування квартирою у встановленому законом порядку, оскільки як члени сімї, проживали та користувалися спірною квартирою зі згоди колишнього власника. Правових підстав для проживання, користування та володіння відповідачів у спірній квартирі позивача на час розгляду справи суд не вбачає. Тому користування квартирою відповідачів за зазначеною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності нового власника квартири, з огляду на що суд вважає обґрунтованими та законними позовні вимоги, щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном позивачу, шляхом їх виселення зі спірної квартири та вселення позивача та з урахуванням\~ст. 391 ЦК України\~вважає їх такими, що підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~ Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідачів в спірному житлі задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст.7 Закону України «Про вільний вибір місця проживання та свободу пересування» однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, а отже, визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для знання його з реєстрації в квартирі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial