Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 07.10.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на офіційному сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором, відповідач має заборгованість станом на 20.09.2018 року у розмірі 21484,81 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 3815,50 грн., заборгованість за процентами 9206,49 грн., заборгованість за пенею та комісією 6963,54 грн., штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована частина), 999,28 грн. штраф (процентна складова). У звязку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 21484,81 грн., судові витрати у розмірі 1762 грн. В судове засідання сторони не викликалися. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за зареєстрованим місцем проживання, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2010 року відповідачем [PERSON] підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк». (а.с. 10). Згідно інформації викладеної у вказаній заяві відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем приєднано до матеріалів справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 12-26), а також витяг з Тарифів (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Позивачем вказано, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та правилами користування основними умовами обслуговування та кредитування становить укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд доходить до висновку про часткову недоведеність позивачем суми заборгованості відповідача перед ним. Так, позивачем не надано жодного первинного документу на підтвердження факту надання відповідачу відповідної кредитної картки. Не зазначено ані її тип, ані номер, ані строк дії, тощо. Анкета-заява, підписана відповідачем, не містить жодної інформації стосовно того, яким саме чином та до якого саме договору приєднався відповідач, яку кредитну картку просить йому видати, з яким розміром кредитного ліміту, тощо. З матеріалів позову жодним чином не вбачається обґрунтування того, яким чином сума заборгованості за тілом кредиту сягнула 3815,50 гривень, у той час, як згідно позову, кредитній ліміт було встановлено у сумі 2500 грн. Позивач не зазначив, коли і на яких підставах було підвищено кредитний ліміт відповідачу, якщо це відбувалося. Розрахунок заборгованості, наведений у доданій до позову таблиці, не підтверджений жодними даними чи документами, крім того, розрахунок заборгованості розпочинається станом на 03.12.2014 року, в той час, як договір було укладено 07.10.2010 року. Позивачем не надано відповідної інформації суду щодо підвищення кредитного ліміту та у яких сумах. Поміж тим, відповідачем, в свою чергу, не оспорено факт отримання кредиту в сумі 2500 грн., а тому суд доходить до висновку про доведеність та обґрунтованість суми заборгованості за тілом кредиту у первинному вигляді, а саме у розмірі 2500 грн. При цьому, суд доходить до висновку, що для забезпечення імперативних вимог ст.129 Конституції України, дана правова ситуація потребує вирішення у балансі забезпечення справедливості та верховенства права з одного боку та притягнення особи, що порушила умови договору до справедливої, розумної та пропорційної відповідальності з іншого. У звязку з викладеним, суд доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача пені та відсотків за користування кредитними коштами у звязку з порушенням умов договору. Разом з тим, співставляючи розмір фактично отриманих відповідачем коштів з сумами нарахованих на них відсотків, суд доходить до висновку про явно несправедливий характер таких нарахувань, що виник внаслідок зловживання позивачем своїми правами за договором, несправедливими умовами укладеного договору щодо споживача кредитних (фінансових) послуг - відповідача, і, отже, про явну завищеність та несправедливість сум таких нарахувань. При цьому суд виходить з наступного: Відповідно до ст.129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є (зокрема) \~справедливість, добросовісність та розумність. Так, заборгованість за кредитом згідно позову становить 3815,50 грн. Заборгованість за відсотками за користування кредитом (нарахованими на суму у 3815,50 грн.), складає 9206,49 грн., що у 2,4 разів більше суми заборгованості та складає 240% суми боргу за кредитом. Як видно з позову, строк користування відповідача кредитними коштами становить 8 років. З наведеного випливає, що фактичне середнє здорожчання кредиту за відсотками 30% річних (240% / 8 років). Порівнюючи вказані цифри з аналогічними за своєю суттю відсотковими та штрафними ставками, прямо зазначеними у законодавстві, суд відзначає, що зазначені розміри фактичного здорожчання є явно завищеними та такими, що на думку суду, суперечать принципам розумності та справедливості. Крім того, такі розміри фактичних витрат боржника у зв'язку з виконанням зобов'язання несуть у собі явний та істотний дисбаланс між його правами та обов'язками, який виник у зв'язку з укладеним ним з позивачем договором. Відповідно до ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналогічна правова позиція міститься також, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини, справа № C-186/16 Andriciuc and Others ECLI-EU-C-2017-703, щодо тлумачення статті 3(1) і статті 4(2) [PERSON] Європи 93/13/ЄЕС від 5 квітня 1993 р. про несправедливі умови у споживчих угодах («Договірні умові …. вважаються несправедливими, якщо всупереч вимогам добросовісності, це викликає істотний дисбаланс у правах та обов'язках сторін, що випливають з договору, на шкоду споживача.»). Вказане рішення застосовується судом як джерело права у відповідності з ч.4 ст.10 ЦПК України. Згідно п.п.5 ч.3 ст.18 того ж Закону України, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як наведено вище, сума відсотків, які у даному випадку суд у своєму тлумаченні ототожнює з поняттям «компенсації», складає 240%. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що виникнення заборгованості відповідача у таких розмірах є непропорційним сумі основного боргу, явно завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності та справедливості і пов'язане з несправедливими умовами, зазначеними у договорі, укладеному з позивачем, оскільки містить істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду відповідачу. При цьому, суд зазначає, що не спростовує даними ствердженнями положень законодавства щодо диспозитивності та свободи укладання договорів взагалі і діючого договору між позивачем та відповідачем-зокрема. Проте, оскільки в ході виконання такого договору, виник описаний вище суттєвий дисбаланс між правами та обов'язками відповідача, який носить, на переконання суду, явний та очевидний характер, суд доходить до вищевикладеного висновку про порушення принципів справедливості, добросовісності та розумності у даному випадку. Суд також окремо зазначає, що, хоча самі по собі умови укладання договору лежать у межах, встановлених законом, вони містять у собі можливість зловживання ними з метою необґрунтованого багатократного збільшення боргу, чим недобросовісно і скористався позивач, оскільки, достовірно знаючи про наявність заборгованості відповідача та незначну суму його первинних зобов'язань, впродовж значного строку не звертався до суду з метою штучного збільшення таким чином сум заборгованості позивача, що і потягло за собою виникнення заборгованостей за кредитом та відсотками у вищевказаному розмірі. Суд не спростовує та не заперечує можливості учасників цивільних правовідносин вільно користуватися своїми процесуальними правами та обов'язками, зокрема щодо строку позовної давності, проте за таких обставин доходить до висновку про зловживання процесуальним правом з боку позивача, оскільки очевидно, що умови укладеного з відповідачем договору дають позивачу можливість багаторазового збільшення боргових зобов'язань відповідача шляхом умисного зволікання зі зверненням до суду з позовною заявою. Вирішуючи питання щодо розміру нарахованих відсотків, які підлягають стягненню з відповідача, суд керується наведеними вище міркуваннями щодо несправедливості їх розміру та невідповідності принципам розумності, пропорційності та справедливості. При цьому, суд доходить до висновку, що даний аспект цивільних відносин не врегульований прямими нормами Цивільного Кодексу України, або іншими актами цивільного законодавства. При цьому, суд доходить до висновку, що для забезпечення імперативних вимог ст.129 Конституції України, дана правова ситуація потребує вирішення у балансі забезпечення справедливості та верховенства права з одного боку та притягнення особи, що порушила умови договору до справедливої, розумної та пропорційної відповідальності з іншого. Згідно ч.10 ст.10 ЦПК України, \~забороняється відмова у розгляді справи з мотивів (зокрема) відсутності законодавства, що регулює спірні відносини. За таких обставин суд доходить до висновку про необхідність застосування аналогії закону для вирішення даної ситуації згідно вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Аналізуючи норми ЦК України, суд доходить до висновку, що нормою, яка регулює найбільш подібні відносини є ч.5 ст.551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тому суд,

Outcome: partial