Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1976 року проживає в будинку, що побудований його батьком - [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. З 1981 року позивач зареєстрований за вказаною адресою разом зі своєю дружиною - [PERSON] та донькою - [PERSON]. За цією ж адресою розташований також і інший будинок, 1/2 якого з 24 червня 2009 року належить на праві власності [PERSON], 1/4 з 11 квітня 1998 року - [PERSON], 1/4 з 11 квітня 1998 року - [PERSON], що підтверджується реєстраційним написом на право встановлювальному документі, а саме свідоцтві про право на спадщину за заповітом та довідкою-характеристикою від 26 квітня 2006 року, виданою Київським БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. У квітні 2008 року позивач письмово звертався до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання дозволу на виготовлення проектно-кошторисної документації для прийняття в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS]. Листом Шевченківської районної в м. Києві держаної адміністрації від 17 травня 2008 року №171-С-1523 було повідомлено, що для розгляду порушеного питання необхідно надати документи, в тому числі і копію свідоцтва про право власності на будинок, копію свідоцтва про право власності на земельну ділянку, а в разі ненадання таких документів вирішити поставлене питання буде неможливо. Відповідно до звіту про оцінку майна житлового двокімнатного будинку загальною площею 52,2 кв.м., [ADDRESS] житловий будинок за даною адресою побудований у 1976 році, тобто на момент закінчення будівництва жилого будинку нормами чинного законодавства на той час не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введений лише з 29 червня 1998 року, а тому не можна вважати, що зазначений будинок є самочинним або незавершеним. Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів трудящих від 07 грудня 1954 року №2052 була передана [PERSON] (батьку позивача) для забудови. [PERSON] помер [INFO], дружина позивача - [PERSON] померла [INFO]. [PERSON], який є братом позивача, відмовився від права користування земельною ділянкою на користь [PERSON] (позивача у справі), відповідно єдиним спадкоємцем після смерті батьків є [PERSON] На підставі викладеного в позові, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на житловий двокімнатний будинок загальною площею 52,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів №2052 від 07 грудня 1954 року була передана [PERSON] для забудови. У 1976 році на вказаній земельній ділянці було побудовано житловий будинок. Відповідно до довідки-характеристики КП КМ БТІ №1157575 від 26 квітня 2006 року за вказаною знаходиться ще одне домоволодіння, яке зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 10275 за [PERSON] на 12 частку майна, [PERSON] на 1/4 частку майна та [PERSON] на 1/4 частку майна. Розпорядженням Шевченківської РДА у м. Києві №163 від 14 листопада 1995 року було затверджено акт обстеження будинку [ADDRESS] на встановлено, що вказаний будинок не відповідає санітарним стандартам та технічним вимогам, непридатний для мешкання та таким, що підлягає терміновому відселенню. Відповідно до довідки Шевченківської РДА у м. Києві [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 04 липня 1996 року у складі сім'ї з двох осіб: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача у справі - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 22 листопада 1950 року. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26 червня 2007 року. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 червня 2007 року. [PERSON] відмовився від права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], код ділянки - [NUMBER] на користь [PERSON]. Відповідно до листа Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської держанвої адміністрації) Департаменту земельних ресурсів №0570291-18739 від 24 жовтня 2017 року, земельна ділянка площею 0,0825 га по [ADDRESS] (обліковий код [NUMBER]) на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування обліковується за фізичними особами. За поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки в користування (власність). Інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня. За даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» земельна ділянка за вказаною адресою на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування обліковується за громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даючи оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позиваче не доведено ту, обставину, що його батьки були власниками нерухомого майна та зареєстрували право власності на спірне нерухоме майно, право власності на яке позивач просить визнати за ним в порядку набувальної давності, окрім згідно з наявними в матеріалах справи документах прав власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за іншими особами. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed