Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В своєму позові він послався на те, що відповідач [PERSON] з 15.12.2015 року працював водієм на підприємстві ТОВ «ЛАМАН ТРАНС-ЕКСПРЕС», згідно наказу про прийняття на роботу № 358. Позивач являється директором даного підприємства. В грудні 2015 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому кошти та 28 грудня 2015 року [PERSON] під розписку позичив у позивача 9000 гривень, які зобовязався повернути по першій вимозі. В січні 2016 року позивач звернувся до відповідача з проханням повернути борг у строк до 05.02.2016 року, однак по закінченню зазначеного строку відповідач суми позики позивачу не повернув, ухиляється від повернення до цього часу. Зазначену обставину позивач підтверджує копією розписки, яку додано до позовної заяви. В судове засідання позивач не зявився, просив справу слухати у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача по довіреності у судове засідання надала заяву про слухання справи у її відсутність, також не заперечувала проти заочного рішення та просила долучити в якості доказів оригінал розписки відповідача, копію наказу про звільнення відповідача та копію газети, в якому міститься виклик відповідача до суду. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча повідомлений належним чином, шляхом оголошення в газеті, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Враховуючи положення ч.9 ст.74 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України . Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення боргу підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 15.12.2015 року працював водієм на підприємстві ТОВ «ЛАМАН ТРАНС-ЕКСПРЕС», згідно наказу про прийняття на роботу № 358, що підтверджується копією наказу. Позивач являється директором даного підприємства. В грудні 2015 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому кошти. 28 грудня 2015 року [PERSON] позичив у [PERSON] 9000 (девять тисяч) гривень, що підтверджується оригіналом розписки долученої до матеріалів справи. З дослідженої судом розписки вбачається, що відповідач зобовязався позичену суму коштів відпрацювати або віддати по першій вимозі. Той факт, що відповідачем кошти не відпрацювались та не повернулись позивач підтверджує копією наказу про звільнення [PERSON] № 376/2 від 15.01.2016 року та наявністю оригіналу розписки у позивача. 24 лютого 2016 року позивачем на адресу відповідача надсилалось лист з проханням повернути кошти, але відповідь позивач не отримував. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рушення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Позивачем по справі надано у судове засідання докази з яких вбачається наявність боргового зобовязання у відповідача по справі, яке не виконано ( наявність розписки у позивача). Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно зі ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання); у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже законом встановлено, що на підтвердження укладення правочину (договору позики) може бути надана розписка. Крім того, стаття 545 ЦК України встановлює презумпцію, відповідно до якої наявність боргового документу у кредитора підтверджує невиконання боржником зобов'язання. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд вважає, що посилання позивача є обґрунтованими, надавши суду належні та допустимі докази. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачем та позивачем склалися договірні відносини, свої зобовязання відповідач перед позивачем порушив, та позивачем доведено в судовому засіданні право на позовні вимоги та порушення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судові витрати у розмірі 551,20 грн. - судовий збір . Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд за наявності для того законних підстав ухвалює заочне рішення про задоволення позову.

Outcome: approved