Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

позивач звернувся до суду, мотивуючи заявлені вимоги тим, що відповідач 15 квітня 2014 року взяв у нього в борг 10000 гривень, які зобов'язувався повернути в строк до 15 травня 2014 року. Позику підтвердив розпискою. До теперішнього часу борг відповідачем не повернуто, а тому просив стягнути з нього в судовому порядку борг та понесені судові витрати. В судове засідання сторони не з»явились. Позивач в поданій до суду заяві просив розглядати справу без його участі. Згідно із ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування) якого невідоме, викликався в суд через оголошення у пресі та з опублікуванням оголошення про виклик вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Спірні правовідносини регулюються ст. 1046 ЦК України, згідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2014 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти, а останній зобов'язався повернути борг в строк до 15 травня 2014 року. Предметом договору були кошти в сумі 10000 гривень, які відповідач отримав 15 квітня 2014 року. Форми договору позики сторони не дотримались. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, являється складена відповідачем та надана позивачу розписка, яка посвідчила отримання відповідачем коштів, що відповідає положенням частини 2 статті 1047 ЦК України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. За положеннями ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Останнім днем повернення позики є 15 травня 2014 року. У встановлений строк та до даного часу відповідачем борг не повернуто. Неповерненням позичених коштів в обумовлений строк відповідачем порушені права позивача, передбачені ст. 1049 ЦК України. Дані права підлягають захисту, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 10000 гривень. У відповідності до правил, встановлених статтею 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. При подачі до суду заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та понесені витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, в розмірі 420 грн., що підтверджується квитанціями від 19 травня 2014 року та 17 червня 2014 року. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вищевказаних правил. При подачі до суду заяви позивачем понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 2200 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги № 34 від 16 травня 2014 року та квитанцією про її оплату від 16 травня 2014 року. Згідно розрахунку витрат на правову допомогу на консультування позивача, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи адвокат витратив по 1,5 години, на підготовку процесуальних документів та позовної заяви - 3 години. Розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем, не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI. Поряд з цим, суд вважає, що вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача частково. Гонорар, отримуваний адвокатом чи фахівцем у галузі права за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення та розумно обґрунтованим за розміром. Враховуючи фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, зокрема обсяг роботи, що вимагався для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, що стосувалися доручення, професійний досвід та здібності адвоката [PERSON], суд вважає, що зазначений у розрахунку витрат на правову допомогу час, а відповідно і оплата за правову допомогу, є завищеними. Виходячи з розумно обґрунтованого розміру, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 610, 611, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved