Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовними вимогами до відповідачів про визнання недійсними Державного акту на право приватної власності на землю І-ІФ №030961 від 25.03.1997 виданого [PERSON], рішення [PERSON] селищної ради №2 від 17.12.1996, зобовязання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні проїздом, шляхом знесення воріт та огорожі. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що оскаржуваним рішенням [PERSON] селищної ради, та виданим на підставі нього державним актом порушуються їхні права, як суміжних землекористувачів. Зокрема вказали, що рішенням [PERSON] селищної ради від 1974 року [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку і на підставі даного рішення ним було збудовано житловий будинок та господарські споруди. Також отримано земельні ділянки на які він оформив право власності. Крім цього, рішенням [PERSON] селищної ради від 09.12.1993 [PERSON] надано земельну ділянку для будівництва, обслуговування та ведення підсобного господарства. Рішенням [PERSON] селищної ради від 30.11.2007, а в подальшому рішенням від 24.12.2009 надано [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га та 0,2450 га в смт Верховина по вул. Жабєвський Потік, на підставі яких, на замовлення [PERSON] було проведено виділення земельних ділянок на місцевості та виготовлено кадастровий план на якому вказана дорога до її господарства. Для заїзду до своїх господарств, вони завжди користувалися дорогою, яка проходила через присадибну ділянку [PERSON] і ніяких суперечок з приводу користування цією дорогою між ними ніколи не виникало. У 2002 році господарство [PERSON], в тому числі і спірну земельну ділянку придбав відповідач [PERSON], який останніми роками почав чинити їм перешкоди в користуванні дорогою, що проходить через придбану ним ділянку. З приводу цих обставин вони стали звертатися до [PERSON] селищної ради, яка надала їм відповідь про те, що на земельну ділянку відповідача, яку він придбав згідно договору купівлі-продажу у [PERSON] виготовлено ще в 1997 році Державний акт на право приватної власності на землю, в якому дорога не передбачена. Однак, на даний час іншого проїзду до їхніх земельних ділянок та будинків на них немає, і внаслідок складності рельєфу місцевості облаштувати дорогу в іншому місці не можливо. Крім цього, дорога через земельну ділянку, що належить відповідачу існувала фактично давно, вони нею завжди користувалися, а тому вважають, що орган місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність ділянку, на якій розташована дорога. Також ними встановлено, що у відповідача відсутній кадастровий номер на земельну ділянку та акти погодження меж. Просять позов задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що позивачам надано у власність земельні ділянки для будівництва житлових будинків. Вони завжди користувалися дорогою, яка пролягала через земельну ділянку [PERSON], а пізніше [PERSON] Зазначив, що при виготовленні Державного акту на право приватної власності на землю в 1997 році не погоджувалися межі з суміжними землекористувачами, тобто позивачами. Також при наданні рішень про передачу земельних ділянок у власність позивачам, [PERSON] селищна рада повинна була передбачити проїзд до господарств позивачів, так як за результатами проведеної експертизи облаштувати інший проїзд до їх господарств неможливо. Крім цього вважає, що позовна давність для заявлених вимог не сплила, оскільки про існування спірного державного акту та рішення [PERSON] селищної ради дізналися лише у 2015 році після виникнення спору з приводу порядку користування заїздом. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] в судовому засіданні 06.06.2017 проти позовних вимог заперечили, пояснили суду що дійсно через спірну земельну ділянку, яку у [PERSON] придбав [PERSON] фактично проходить дорога, якою він добровільно інколи дозволяв позивачам користуватися. Однак згідно з документами, що посвідчують право власності на їх земельну ділянку, така дорога не передбачена. На даний час він позбавлений можливості надавати позивачам доступ до ділянки, у звязку з вищенаведеним просять в задоволенні позову відмовити. Крім цього, у письмових запереченнях від 08.06.2016, відповідач просив відмовити у позові щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту внаслідок спливу позовної давності. Представник [PERSON] селищної ради [PERSON] в судовому засіданні 06.06.2017, а інший представник [PERSON] в судовому засіданні 22.06.2017 відносно позовних вимог заперечили, суду пояснили, що на момент передачі у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки, в її межах жодної дороги не було зазначено у генеральному плані, а тому обмежень щодо передачі ділянки у приватну власність не виникало, і ними не було допущено порушень чинного законодавства. В той же час визнали, що дійсно на даний час існує проблема в доступі позивачів до своїх будинковолодінь, оскільки в іншому місці підїзну дорогу облаштувати не можливо, однак вирішення такої проблеми вбачають шляхом встановлення сервітуту. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово у встановленому законом порядку, явку свого представника не забезпечила, подала суду письмові заперечення, в яких просила розглядати справу без участі представника. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи. Згідно з поданими письмовими запереченнями, Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області заперечує позовні вимоги, вважає, що [PERSON] селищною радою ще в 2015 році встановлено, що підїзд до господарств позивачів проходить через присадибну ділянку [PERSON], яку він придбав у [PERSON] та на яку виготовлений Державний акт №І-ІФ №030961 від 25.03.1997, дорога не вказана. Також [PERSON] селищною радою рекомендувалося позивачам укласти сервітут на право проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача. Будь-які рішення [PERSON] селищної ради чи інших субєктів про надання та відведення підїзної дороги до господарства [PERSON] через земельну ділянку, яка з 1997 року належала [PERSON] та у 2002 році була придбана [PERSON] відсутні. Також позивачами не надано належних доказів на підтвердження права на безперешкодне користування підїзною дорогою до їхнього господарства через земельну ділянку відповідача без їх згоди. А тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія I-ІФ №030961 від 25.03.1997 (а.с.29), виданим [PERSON] селищною радою, на підставі рішення [PERSON] селищної ради народних депутатів від 17.12.1996 №2, [PERSON] передано у приватну власність для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства земельну ділянку площею 0,4570 га по вул. Жабєвський потік в смт Верховина. На підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2002, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори за №413 (а.с.30), зазначену земельну ділянку у [PERSON] придбав відповідач [PERSON] Позивачі вважають, що на момент передачі у власність [PERSON] цієї земельної ділянки [PERSON] селищною радою були порушені їхні права, оскільки через неї проходила підїзна дорога до їхніх земельних ділянок, якою на даний час новий власник їм не дає можливості користуватися. А тому вважають прийняте рішення та виданий на підставі нього державний акт про право власності на землю незаконними. Дійсно, у відповідності до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Крім цього, частиною 1 статті 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно з статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак, в ході судового розгляду позивачами належними та допустимими доказами не доведено перед судом обставин на які вони посилаються. Згідно з представленими державними актами на право власності на земельну ділянку від 15.10.2009 (а.с.14,15) виданих на підставі рішення [PERSON] селищної ради 15 сесії 5 скликання від 22.04.2008, [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,6822 для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в смт Верховина вул. Жабєвський Потік Верховинського району Івано-Франківської області (а.с.15). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серія IV-ІФ №014398 від 28.08.2002, виданого на підставі рішення [PERSON] селищної ради народних депутатів від 09.12.1993 №19, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,6506 га для будівництва та обслуговування будівель та ведення підсобного господарства, за адресою в смт Верховина вул. Жабєвський Потік Верховинського району Івано-Франківської області (а.с.26). Згідно з рішенням [PERSON] селищної ради №42 від 30.11.2007, за позивачем [PERSON] оформлено право власності на житловий будинок і господарські споруди за адресою смт Верховина вул. Жабєвський Потік, 41, побудовані у 1954 році (а.с.19). Рішенням [PERSON] селищної ради пятого демократичного скликання 27 сесії від 24.12.2009 надано дозвіл [PERSON] на збір технічної документації на земельну ділянку за адресою смт Верховина вул. Жабєвський Потік, 41 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з метою передачі її в приватну власність (а.с.20). В подальшому, рішенням [PERSON] селищної ради сьомого демократичного скликання 3 сесії від 23.12.2015 внесено зміни та доповнення в попереднє рішення, а саме надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель комунальної власності [PERSON] селищної ради та площею 0,2450 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.21). Проте, як вбачається із представлених документів на земельні ділянки позивачів, в жодному із них не було передбачено підїзної дороги до їхніх будинковолодінь, земельних ділянок через земельну ділянку [PERSON] Відсутні такі відомості і в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] (а.с.227-249) Крім цього, із представлених викопіювань із «дижурного» та «генерального» планів смт Верховина вбачається, що як земельна ділянка [PERSON], так і земельні ділянки позивачів перебувають поза межами генерального плану забудови, підведення до яких дороги місцевого значення, чи будь-якої іншої дороги не розроблялося та не затверджувалося. В той же час наявний в матеріалах справи висновок будівельно-технічної експертизи від 07.11.2016 не може підтверджувати факту існування дороги до земельних ділянок позивачів через земельну ділянку відповідача, оскільки містить відомості лише про фактичне розташування дороги на території земельної ділянки відповідача, та не підтверджує її юридичного існування на час передачі земельної ділянки у власність. Також судом враховується, що [PERSON] державний акт про право приватної власності на спірну земельну ділянку оформила в 1997 році, а в 2002 році цю земельну ділянку відчужила [PERSON] В той же час, позивач [PERSON] право власності на земельні ділянки оформив лише у 2008 році, право власності на будинок по вул. Жабєвський потік, 43 за ним визнано рішенням [PERSON] селищної ради у 2006 році (а.с.12). Позивач [PERSON], не зважаючи на існування рішення [PERSON] селищної ради про передачу у приватну власність земельної ділянки по вул. Жабєвський потік, державний акт про право власності на земельні ділянки оформив лише 28.08.2002. В той же час позивач [PERSON] взагалі не представила суду правовстановлюючих документів про право власності на будинок та земельну ділянку, а лише рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації на відведення земельної ділянки, а також рішення про оформлення права власності на будинок. Інших документів, які б свідчили про перебування цих земельних ділянок в користуванні позивачів до моменту передання у власність спірної ділянки [PERSON], чи іншому законному володінні, позивачами не представлено. Представлений [PERSON] будівельний паспорт за 1987 рік не може бути взятий судом до уваги, оскільки не є правовстановлюючим документом, а лише дозвільним документом на здійснення будівельних робіт. За таких обставин, оскільки частина позивачів оформила право власності на свої земельні ділянки значно пізніше, ніж спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON], а позивач [PERSON] на даний час не підтвердила жодними правовстановлюючими документами про наявність у неї права власності, чи користування на земельну ділянку чи будинок по вул. Жабєвський потік в смт Верховина, тому на думку суду [PERSON] селищна рада передаючи у власність земельну ділянку [PERSON] жодним чином не могла вплинути на права позивачів вільно користуватися, розпоряджатися, чи володіти їх майном. А враховуючи той факт, що на момент передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, в її межах жодним документом місцева дорога не затверджувалася та не проектувалася, тому у суду відсутні підстави вважати, що орган місцевого самоврядування прийняв незаконне рішення про передачу у приватну власність цієї земельної ділянки, а згодом на підставі цього рішення видав державний акт про право приватної власності на землю. Також позивачами не доведено перед судом факту відсутності на момент передачі у приватну власність спірної ділянки акту узгодження меж, оскільки як встановлено судом, на даний час технічна документація на цю земельну ділянку не збереглася, а тому перевірити ці обставини не можливо. Посилання позивачів на відсутність кадастрового номеру земельної ділянки взагалі не можуть бути підставою для скасування державного акту, оскільки на момент приватизації [PERSON] своєї земельної ділянки присвоєння такого не вимагалося, і на даний час такий присвоюється у встановлених випадках відповідно до затвердженого порядку. Крім цього, суд приходить до висновку про обрання позивачами неналежного способу захисту, оскільки встановлення факту незаконності рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на землю не породжував би для них жодних правових наслідків в силу того, що на даний час земельна ділянка, яка набута у власність за оскаржуваними документами, відчужена у власність іншій особі на підставі правочину, який у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, чи не встановлено його нікчемності. А відтак перебуває у законному володінні добросовісного набувача. За таких обставин суд приходить до переконання про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог щодо визнання недійсними рішення [PERSON] селищної ради та державного акту про право власності на земельну ділянку, та похідної вимоги про усунення перешкод в користуванні проїздом, у звязку із чим в позові слід відмовити. Одночасно суд не приймає до уваги заперечення відповідача про застосування судом спливу позовної давності, оскільки правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Outcome: dismissed