Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем 21 липня 2008 року. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 21.07.2008 року відповідач отримав кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку на загальну суму 3000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік. Відповідно до п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід'ємною частиною договору між сторонами, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Оскільки відповідач виконував свої зобов'язання неналежним чином, станом на 4 березня 2014 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 21992 грн. 82 коп., яка складається заборгованості за кредитом у розмірі 2810 грн. 00 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 10624 грн. 35 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 7035 грн. 00 коп., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., процентної складової штрафу в розмірі 1023 грн. 47 коп. У зв'язку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобов'язань просить про стягнення з нього зазначеної суми, а також судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що договір не втілений в належну форму, оскільки заява позичальника не містить посилання на прізвище особи, позивачем не надано доказів передачі позичальнику кредиту та випуску платіжної картки, як не зазначений і строк дії цієї картки. Позивачем не надано графік погашення заборгованості, хоча він і посилається на порушення відповідачем строків повернення кредиту, а це унеможливлює вірне обчислення заборгованості позичальника за своїми зобов'язаннями. Крім того, як на звуження права позичальника представник звертає увагу на необґрунтоване підвищення відсоткової ставки до 24 % на поточну заборгованість і до 180 % на прострочену заборгованість, тоді як в заяві позичальника встановлена базова ставка на рівні 2 % на місяць, доказів про збільшення цієї ставки суду не надано, як і не повідомлено, що таке підвищення сталося. В документі, наданому суду під час з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, яку представник позивача йменує випискою з рахунку позичальника, наявні відомості, що різняться з відомостями в розрахунку заборгованості. Зокрема, з розрахунку випливає, що станом на 04.03.2014 року заборгованість позичальника становить 21992 грн. 82 коп., а в так званій виписці заборгованість станом на 01.06.2014 року обчислюється сумою меншою, а саме: 21285 грн. Виписка по рахунку містить неналежне посилання на номер рахунку, який починається цифрами 2620…, тоді як відповідно до «Інструкції про застосування планів розрахунків», затвердженої НБУ 17 червня 2004 року, кошти на вимогу фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжних карток обслуговуються рахунками з номером 2625… Крім недоведеності вимог в матеріальному сенсі, позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить. Між тим позивач здійснив останній платіж в межах зазначеного кредитування 21 серпня 2008 року. Таким чином про порушення свого права позивач дізнався в вересні 2008 року, не отримавши від відповідача чергового платежу. На підставі викладеного просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 21 липня 2008 року сторони уклали договір кредиту без номеру у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків 2 % на щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом, а також щомісячної комісії в розмірі 3,5 % (а. с. 9). В силу п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід'ємною частиною договору між сторонами, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість позичальника за кредитом становить 2810 грн., за процентами - 10624 грн. 35 коп., несплачені проценти на поточну заборгованість - 41 грн. 86 коп., нарахованій комісії - 105 грн., простроченій комісії - 6930 грн., заборгованість по судовим штрафам - 1523 грн. 47 коп., а в цілому заборгованість [PERSON] обчислюється сумою в 21992 грн. 82 коп. (а. с. 5-8). Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. В силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України тягар доведення перед судом обґрунтованості як вимог, так і заперечень, закон покладає на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, а суд вирішує цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно виконувати процесуальні обов'язки. Вирішуючи вимоги позову, суд виходить з того, що позивач не довів ґрунтовність своїх вимог всупереч обов'язку надати суду належні та допустимі докази про розмір заборгованості, розмір її складових, докази на підтвердження підвищення процентної ставки, не обґрунтував розбіжності, які містяться в розрахунку заборгованості (а. с. 5-8) і виписці з рахунку позичальника (а. с. 68-81). Погоджуючись з наведеними твердженнями представника відповідача про недоведеність позовних вимог, суд враховує і відсутність графіку погашення заборгованості, про що беззаперечно заявила представник позивача, пославшись на те, що цей графік, який наявний в «Пам'ятці клієнта», що видається лише на руки позичальнику, становить собою розбивку певної суми на щомісячні рівні платежі. Відсутність цього графіку унеможливлює перевірку розрахунку, оскільки від суми та дати чергових платежів залежить вартість заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Таким чином, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивачем не доведено, які саме зобов'язання, в якому обсязі, в які строки не виконано відповідачем, що не дає підстав для ухвалення рішення на його користь. В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як випливає з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», не є укладеним правочин, у якому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення. Дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог, суд не погоджується з доводами представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні позову через те, що договір між сторонами є неукладеним, так як договір між сторонами є договором приєднання, що складається з заяви позичальника і «Умов та правил надання банківських послуг»; з преамбули цього договору (заява на а. с. 9) випливає, що стороною договору є [PERSON], а сама заява містить його підпис відповідно до реквізитів цього документу, який (документ), до речі, і не включає в себе посилання на прізвище, ім'я, по батькові під текстом заяви, тому знаходить ці твердження представника такими, що наповнені формальним змістом. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача заявила, що вона не пропущена, оскільки відповідно до п. п. 9.3, 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» строк дії договору між сторонами не обмежений будь-якими термінами, так як картковий рахунок клієнта відкривається на невизначений строк, а протягом дванадцяти місяців дії договору жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, тому він автоматично продовжується на той самий строк. Суд не погоджується з цими твердженнями, так як пункт 9.3 «Умов та правил надання банківських послуг» лише констатує, що карткові рахунки клієнтів банківської установи відкриті на невизначений строк, а це не означає, що позовна давність не обмежується будь-якими строками. Що стосується змісту пункту 9.12, відповідно до нього договір між сторонами діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк, що дозволяє дійти висновку про те, що дія договору не може простиратися на строк більший, ніж двадцять чотири місяці. Таким чином, давність звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості не може простиратися на строк, пізніший ніж серпень 2012 року (серпень 2009 року - строк, коли мав відбутися останній платіж, + три роки давності звернення до суду). Позивач звернувся до суду 17 квітня 2014 року, що свідчить про пропуск позовної давності. Навіть якщо виходити з того, що кредитний договір між сторонами діяв до 21 липня 2010 року, оскільки за спливом дванадцяти місяців ніхто із сторін не заявив про припинення його дії, в усякому випадку давність звернення до суду і в цьому випадку пропущена. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз'яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Доводи представника позивача про те, що за умови відсутності заяв сторін про припинення договору кредитування він (договір) відповідно до п. 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» продовжує діяти до теперішнього часу, вбачаються суду неспроможними, оскільки саме з наведеного пункту можна вивести, що договір продовжується на такий же строк лише один раз, а існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором. Таким чином суд доходить висновку, що право позивача не підлягає захисту і крізь призму правил цивільного закону про позовну давність.

Outcome: dismissed