Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 14 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (надалі - Договір), за яким позивач взяв на себе обов'язок передати відповідачу грошову суму у розмірі 80 000 гривень, а відповідач - повернути вказані кошти протягом 365 днів з дня отримання позики (п. 1, 5 Договору). Наступного дня, 15 жовтня 2013 року, відповідач отримав від позивача суму позики в повному обсязі, що засвідчується складеною та написано особисто ним розпискою. Відповідач був зобов'язаний повертати позику частинами не менш ніж 4 000 гривень щомісяця починаючи з 31 жовтня 2013 року (п. 4 Договору), проте, станом на день подання даної заяви тобто 17 березня 2014 року, відповідачем жодного разу не було здійснено вищевказаних платежів за Договором на користь позивача. Оскільки відповідачем умови договору систематично не виконувались, позивач на підставі ст. 1052 ЦК України направив відповідачу лист з вимогою достроково повернути позику, який був отриманий відповідачем 13 лютого 2014 року, в якому позивач також зазначив чинні реквізити належного йому банківського рахунку для забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором. Протягом місяця з моменту отримання даного листа відповідач позику не повернув, причин з даного приводу не пояснив, на телефонні дзвінки позивача не відповідає. Враховуючи викладені обставини, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду, оскільки вважає, що позика в повному обсязі має бути стягнена на його користь з наступних підстав. Так, обов'язок позивача надати позику виконаний в повному обсязі наступного дня після укладання договору, що підтверджується відповідною розпискою. Розписка є достатнім підтвердженням факту надання коштів (п. 3 Договору). Відповідно до п. 4 Договору, позичальник (відповідач) повертає отриману ним позику частинами, щомісяця сплачуючи суму грошових коштів позикодавцю, при цьому, щомісячний платіж позичальника повинен складати не менш ніж 4000 гривень, який сплачується не пізніше останнього календарного дня місяця. Першим розрахунковим місяцем є календарний місяць, в якому позичальником отримана позика. Таким чином, останнім днем сплати першої частини позики (суми не менш ніж 4000 гривень) є 31 жовтня 2013 року. Кожного наступного місяця, в останній його день, сума простроченої заборгованості за договором збільшувалась на 4 000 гривень. Як випливає з повідомлення про вручення листа-вимоги дострокового повернення позики, він отриманий відповідачем 13 лютого 2014 року. Договором позики не передбачено, в який строк відповідач повинен достроково повернути позику у разі отримання відповідної вимоги, тому застосовуючи положення ст. 1049 ЦК України, з урахуванням тридцятиденного терміну з моменту отримання відповідачем такої вимоги, останній день дострокового повернення грошових коштів припадає на 15 березня 2014 року. В зв'язку з чим, позивач просить суд враховуючи його право на дострокове повернення позову з причин невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 80 000 гривень, а просить стягнути з нього а його корись судовий збір сплачений при подачі позовної заяви в розмірі 800 гривень. Представник позивача - [PERSON], що діє на підставі довіреності від 25 квітня 2014 року (а.с. 17, 18) в судове засідання не з'явився, до суду від нього надійшла заява (а.с. 16), згідно якої просить справу розглянути в його відсутність, підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, при цьому не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с. 15) в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, а також відповідно до ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 14 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики (надалі - Договір), за яким позивач взяв на себе обов'язок передати відповідачу грошову суму у розмірі 80 000 гривень, а відповідач - повернути вказані кошти протягом 365 днів з дня отримання позики (п. 1, 5 Договору) (а.с. 4). Наступного дня, 15 жовтня 2013 року, відповідач отримав від позивача суму позики в повному обсязі, що засвідчується складеною та написано особисто ним розпискою (а.с. 5). Відповідач був зобов'язаний повертати позику частинами не менш ніж 4 000 гривень щомісяця починаючи з 31 жовтня 2013 року (п. 4 Договору), проте, станом на день подання даної заяви тобто 17 березня 2014 року, відповідачем жодного разу не було здійснено вищевказаних платежів за Договором на користь позивача. Оскільки відповідачем умови договору систематично не виконувались, позивач на підставі ст. 1052 ЦК України направив відповідачу лист з вимогою достроково повернути позику, який був отриманий відповідачем 13 лютого 2014 року, в якому позивач також зазначив чинні реквізити належного йому банківського рахунку для забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором (а.с. 6, 7). Протягом місяця з моменту отримання даного листа відповідач позику не повернув, причин з даного приводу не пояснив, на телефонні дзвінки позивача не відповідає. В зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд враховуючи його право на дострокове повернення позову з причин невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 80 000 гривень, а також просить стягнути з нього а його корись судовий збір сплачений при подачі позовної заяви в розмірі 800 гривень. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. На підставі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, при цьому особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку, а також правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, при цьому договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, при цьому якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником- обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Таким чином, написана відповідачем [PERSON] розписка від 15 жовтня 2013 року свідчить про отримання ним грошових коштів в сумі 80 000 гривень за укладеним договором позики від 14 жовтня 2013 року, які він зобов'язується повернути протягом 365 днів, є добровільним правочином укладеним між сторонами, направленим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому враховуючи викладене, оцінюючи всі докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики в розмірі 80 000 гривень. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). Згідно ст. 88 ЦПК України із відповідачки підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 800 гривень. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved