Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2013. За даною адресою зареєстрована також відповідачка, яка є колишньою дружиною позивача. З 2010 року по даний час [PERSON] не проживає у зазначеному будинку, житлом не користується, речі відсутні, комунальні послуги не сплачує. Добровільно з реєстрації у належному позивачу будинку не знімається. Перешкод для проживання відповідача у будинку позивач не чинив, замки не мінялися. 04.05.2012 позивач уклав шлюб з [PERSON] . Оскільки, реєстрація відповідача в будинку порушує законне право позивача, як власника, вільно розпоряджатися таким майном, він звернувся до суду з цим позовом і просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що проживала у спірному будинку 15 років, будинок належав свекру, після його смерті позивач оформив будинок на себе. Відповідачка втекла з будинку вночі, десь у 2006 році, бо вважає, що позивач позбавив би її життя. У цьому ж році, через тиждень, як вона залишила будинок, замки були поміняні. Забирала документи, цього ж року, у будинок не заходила бо боялася. Після цього у будинок не навідувалась. Проживала у брата, потім три роки проживала у батьків в Машівському районі, потім жила у подруги в Карлівці. Нова дружина позивача звонила відповідачці, говорила, щоб виписалася добровільно або подадуть позов до суду. З питань протиправної поведінки позивача, колишнього чоловіка, нікуди не зверталася. Після того, як перестала проживати у будинку, за комунальні послуги не платила. Представник третьої особи до суду не з`явився, надано письмову заяву про розгляд справ без участі їхнього представника, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 8), а також Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прават власності (а.с.9-10). Шлюб між стронами було розірвано, що підтверджено Свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7), з якого вбачається, що 20.12.2010 було зроблено відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів №91. 04.05.2012 позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с.11). Згідно Акту, складеного депутатом міської ради від 15.11.2019 (а.с.15), у будинку по [ADDRESS] , зареєстрований та фактично проживає позивач та його дружина [PERSON] , також зареєстрована [PERSON] , але не проживає у будинку близько 9 років. Факт реєстрації відповідача у належному позивачу будинку підтверджено довідкою ВК Карлівської міської ради (а.с.14). Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу Українита статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, протягом тривалого часу не проживає в будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved