Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просив усунути порушення прав власника з боку [PERSON], шляхом його виселення з належної позивачу на праві приватної власності квартири №100, в будинку №11, що знаходиться по вул. Українська у м. Новомосковськ, Дніпропетровської області. Позов, з посиланням на норми ст.ст. 316, 319, 321, 368, 369, 391 ЦК України, ст. 116 ЖК України, обґрунтовано тим, що позивачу спільно з [PERSON] Любов`ю Петрівною та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира, розташована за адресою: вул. Українська 11/100 у м. Новомосковську Дніпропетровської області. 07 листопада 2012 року між позивачем та співвласниками квартири укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] та [PERSON] подарували позивачу належні їм частки у вказаній квартирі. Після укладання договору відповідач звернувся до позивача із проханням тимчасово пожити у квартирі на період здійснення ним ремонту у належному йому будинку, на що позивач надав згоду. 16 вересня 2015 року позивачем укладено з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу квартири. З метою подальшого відчуження майна останній попередив відповідача про подальший продаж, на що відповідач відмовився звільняти житлове приміщення, належне позивачу без пояснень причин відмови. Вважаючи відмову відповідача неправомірною та такою, що порушує його права позивач звернувся до суду. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень закону, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивач є власником квартири № 100, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, вул. Українська, буд. 11, загальною площею 64,2 кв.м. /а.с. 7, 8, 9, 10/. У відповідності до довідки ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач зареєстрований за адресою: [INFO] /а.с.24/. На підставі укладеного між позивачем та [PERSON] попереднього договору купівлі продажу нерухомого майна від 16 вересня 2015 року, [PERSON] взяв зобов`язання придбати квартиру № 100, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, вул. Українська, буд. 11, загальною площею 64,2 кв.м. /а.с. 20-21/. У відповідності до акту усунення перешкод у користуванні майном від 21 вересня 2015 року, голова квартального комітету № 25 м. Новомосковська, свідки [PERSON]Ю, [PERSON] позивачем здійснено вихід за місцезнаходженням майна квартири, відповідач двері не відчинив, змінив ключі від приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2. ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом. Відповідно до ч. 3 ст. 7 ЖК України власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством; Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як свідчать матеріали справи, договору найму житлового приміщення, належного позивачу між позивачем та відповідачем не укладалось. Доказів наявності укладеного між сторонами договору найму, з урахуванням положень ст.ст. 810, 811 ЦК України, на підтвердження правових підстав вселення суду не надано. Доказів набуття відповідачем права власності на майно, згоди позивача на проживання відповідача у приміщенні будинку матеріали справи не містять. За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач без належних правових підстав самоправно зайняв жиле приміщення позивача, чим порушує його право власника. На вимогу позивача добровільно зайняте житлове приміщення не звільнив, доказів протилежного суду не надав, внаслідок чого позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved