Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Позивач та його представник адвокат Вальченко В.В. (ордер серії ОД № 284486 від 23.02.2021 р.) у підготовче судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі по справі, у підготовче судове засідання не з`явились, від відповідачів надійшли заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.02.2021р. № 244332426, власник квартири [ADDRESS] - [PERSON] 1/2 частка, [PERSON] 1/2 частка; технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , самочинних споруд не має, загальна площа 62,0 кв.м., житлова площа 25,7 кв.м.; розписки від 21.05.2009р. про отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів за продаж квартири [ADDRESS] ; звіт про незалежну оцінку вартості квартири; витяг про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , власники [PERSON] 1/2 частка, [PERSON] 1/2 частка. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS] . Станом на 21.05.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] була досягнута домовленість, щодо відчуження зазначеного вище нерухомого майна на користь позивача. На виконання досягнутої між сторонами домовленості, відповідачі звільнили квартиру, а позивач почав нею користуватись. Однак оформити угоду в нотаріальному порядку сторони не змогли з причини втрати свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Отже, з 2009 року позивач постійно, відкрито та безперервно володіє квартирою. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає, що за ним може бути визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Частиною 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Як встановлено судом, позивач з 21.05.2009 року відкрито, постійно та безперервно володіє квартирою [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідачі не висувають вимоги про повернення нерухомого майна, визнали позовні вимоги, про що свідчать заяви, які знаходяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє квартирою [ADDRESS] , таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на нього, в порядку ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved