Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Іваничівської селищної ради про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру він набув в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В свою чергу його матір [PERSON] набула право власності на вище вказану квартиру в наступний спосіб: ј частки квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Іваничівською селищною радою 06 грудня 1996 року; ј частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Іваничівською державною нотаріальною конторою 12 березня 2014 року за реєстровим № 368 після смерті [PERSON] ; 2/4 частки квартири на підставі договору дарування посвідченого Іваничівською державною нотаріальною конторою 26 березня 2014 року за реєстровим № 465 укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за яким [PERSON] та [PERSON] подарували свої частки у вище вказаній квартирі. Зазначає, що квартира знаходиться на двох земельних ділянках по [ADDRESS] , а саме, площею 0,0248 га, кадастровий номер 0721155100:00:012:0123, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та площею 0,0628 га., кадастровий номер 0721155100:00:012:0124 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Первинно квартира належала чотирьом співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та становила по ј частки. [INFO] [PERSON] помер. Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки, що видані на підставі рішення Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42, земельні ділянки площею 0,0248 га та 0,0628 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, квартири [ADDRESS] належали трьом співвласникам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Розбіжність в кількості співвласників квартири і земельних ділянок на яких вона розміщена пояснюється тим, що на момент виділення земельних ділянок у власність 22.03.2012 року один із співвласників квартири [PERSON] вже помер. Після смерті [PERSON] його частка у праві власності на квартиру в порядку спадкування перейшла до [PERSON] . Враховуючи те, що частки співвласників у праві спільної власності на земельні ділянки не були визначені, з урахуванням розміру часток у праві власності на квартиру вважає, що їх частки у праві власності на земельні ділянки становили: [PERSON] -1/4, [PERSON] , -1/2, [PERSON] - ј. Незважаючи на те, що сторони договору дарування від 26 березня 2014 року окремо питання переходу права власності на земельні ділянки не врегулювали, однак згідно норм ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України вважає, що у власність [PERSON] перейшло право власності на 2/4 частини земельних ділянок за вказаним договором. Таким чином [PERSON] стала одноосібним власником квартири та земельних ділянок. Він звернувся до Іваничівської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , однак йому відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки. На підставі викладеного змушений звернутися до суду із вказаним позовом та просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] право власності на земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] площею 0,0248 га з кадастровим номером 0721155100:00:012:0123 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] площею 0,0628 га, з кадастровим номером 0721155100:00:012:0124 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями. 27 липня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13 серпня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву із зазначенням у ньому заперечень стосовно позову у якому вказав, що державним нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що ним не подано правовстановлюючих документів на земельні ділянки, незважаючи на те, що державні акти знаходяться у нього. Нотаріусом не відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю виділених часток у земельних ділянках, а тому вважає що позивачем обрано не вірний спосіб захисту. Крім того, земельна ділянка площею 0,0628 га з кадастровим номером 07211551000:0:012:0124 не має відношення до будинку власником якого є [PERSON] , тому підстави набуття права власності на цю земельну ділянку у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно до [PERSON] в даному випадку повністю відсутні. На зазначеній земельній ділянці не розміщено об`єктів нерухомого майна та її цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, який лише проектується для будівництва. Стосовно іншої земельної ділянки площею 0,0248 га із кадастровим номером 07211551000:0:012:0123, то позивачем не додано підтвердження, що вказана земельна ділянка відноситься до квартири [ADDRESS] . Вважає, що він є неналежним відповідачем у вказаному позові, оскільки спадкових прав позивача не порушує, а є співвласником земельних ділянок і йому належить 1/3 частка у кожній із них, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. (а.с.82-84). 20 серпня 2021 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача Іваничівську селищну раду. 27 вересня 2021 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Шестернін В.Д. позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. У вступному слові вказав, що на даний час позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності на спірні земельні ділянки, оскільки у матері позивача був відсутній правовстановлюючий документ на увесь розмір спірних земельних ділянок, що позбавляє нотаріуса можливості видати позивачу свідоцтво про право на спадщину після смерті матері [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як співвласникам квартири [ADDRESS] рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку в розмірі 0,0876 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі чого були видані державні акти на право власності на земельні ділянки, вони були співвласниками земельних ділянок. Вказані земельні ділянки виділялися для обслуговування квартири [ADDRESS] , одноосібним власником якої стала мати позивача. Зазначив, що на виділеній земельній ділянці, на одній знаходиться будинок, а інша призначена для обслуговування цього будинку. Оформлення виділеної земельної ділянки двома державними актами пояснював тим, що можливо це через те, що між ними знаходиться прохід. Щодо місця розташування земельної ділянки площею 0,0628 га., де в державному акті на право власності на земельну ділянку вказано [ADDRESS] ,75,1 вважає, що було допущено описку, оскільки спірна земельна ділянка надавалася для обслуговування квартири [ADDRESS] , що є окремим будинком. Враховуючи, що позивач успадкував квартиру [ADDRESS] , то просить визнати за ним і право власності на земельні ділянки площею 0,0248 га та площею 0,0628 га, а загальною площею 0,0876 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями - присадибні земельні ділянки в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] . Крім того зазначив, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити та суду пояснив, що земельна ділянка площею 0,0248 га має відношення до квартири [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,0628 га жодного відношення до квартири [ADDRESS] немає. Ще за життя батьків між ними була домовленість поділити вказану земельну ділянку на дві, що і було оформлено двома державними актами. Вказав, що за життя його мати використовувала земельну ділянку площею 0,0628 га для городництва, однак вона була призначена для будівництва нового будинку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому не заперечуючи, що матері позивача належать частки у спірних земельних ділянках площею 0,0628 га та 0,0248 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак у своїх поясненнях зіслався на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вказаний спір міг бути вирішений у позасудовому порядку шляхом спадкування часток земельних ділянок, оскільки у позивача є правовстановлюючі документи на земельні ділянки і він міг надати їх нотаріусу. Не заперечує, що у державних актах на право власності на земельні ділянки не визначено часток кожного із співвласників, однак вважає, що нотаріус не був позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину на частку у спадковому майні. Вважає, що відповідача [PERSON] неможливо позбавити його права власності на належні йому частки у спірних земельних ділянках. Крім цього зазначив, що будинок складається з двох квартир, а не лише квартири [ADDRESS] . Власниками квартири [ADDRESS] є інші особи, власність яких на даний час не зареєстрована. У самому державному акті на право власності на земельну ділянку площею 0,0628 га вказано, що вона розташована в [ADDRESS] . Спірні земельні ділянки є окремими об`єктами нерухомого майна, а тому рішення Іваничівської селищної ради не відповідає державним актам. Ствердив, що відповідач за договором дарування подарував лише частку у квартирі, однак частки у земельних ділянках, які йому належать на праві власності він не дарував. Квартира за [ADDRESS] не розташована на земельній ділянці площею 0,0628 га., така земельна ділянка не має жодного відношення до квартири [ADDRESS] , а тому підстави для визнання за позивачем права власності на земельні ділянки в порядку спадкування відсутні. Представник відповідача Іваничівської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивача. [INFO] [PERSON] померла. (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] а.с.18). Згідно копії спадкової справи № 376/2019 до майна померлої [PERSON] , позивачу державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. 10 квітня 2020 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, спадщина на яку видане це свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] . Згідно вказаного свідоцтва квартира належала померлій у наступних частка: 2/4 частки - на підставі договору дарування 2/4 частини квартири посвідченого Іваничівською ДНК 26 березня 2014 року за реєстровим № 465 зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 26 березня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 311996307211, номер запису про право власності: 5124770; ј частка - на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Іваничівською селищною радою 06.12.1996 року згідно розпорядження цієї ж селищної ради від 06 грудня 1996 року № 345 зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 18 березня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 311996307211, номер запису про право власності 5019507 та ј частка - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Іваничівською ДНК 12 березня 2014 року за реєстровим номером № 368 зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 12 березня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 311996307211, номер запису про право власності: 4953913 (а.с.8). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджується, що на даний час позивач, [PERSON] , є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . (а.с.9). Із копії свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 1996 року № 347 вбачається, що квартира, яка знаходиться за вище вказаною адресою раніше належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті згідно свідоцтва про право на спадщину за законом прийняла мати позивача [PERSON] до складу якої увійшла ј частки квартири [ADDRESS] (а.с.11). Рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державного акта на право спільної сумісної власності на земельну ділянку громадянам [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] » , затверджено громадянам [PERSON] [PERSON] і [PERSON] жителям [ADDRESS] технічну документацію із землеустрою, щодо виготовлення державного акта на право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,0876 га. з присадибних земельних ділянок [ADDRESS] . Надано громадянам [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] жителям [ADDRESS] у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд загальною площею 0,0876 га. з присадибних земельних ділянок [ADDRESS] . На підставі вище вказаного рішення, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як співвласникам, 08 червня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 744358 - на земельну ділянку площею 0,0628 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 744357 - на земельну ділянку площею 0,0248 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] . (а.с.14-17). 26 березня 2014 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 2/4 частини квартири, за яким [PERSON] та відповідач [PERSON] подарували матері позивача [PERSON] 2/4 частини квартири [ADDRESS] . (а.с.12-13). Таким чином судом встановлено, що позивач успадкував квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджується, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . (а.с.9). Як слідує із пояснень представника позивача наданих ним в судовому засіданні та постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 червня 2021 року державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С., позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на земельні ділянки, як власник квартири [ADDRESS] однак позивачу відмовлено у його видачі, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки площею 0,0248 та 0,0628 га, що надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, місцезнаходження яких [ADDRESS] . (а.с.20-21) на підставі чого позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Враховуючи, що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] та належно прийняв спадщину після смерті матері, то просить визнати за ним і право власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші. За положеннями частини 1 статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). На підставі частини 1 статті 120 ЗК України (в редакції станом на 05 грудня 2013 року) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За приписами частини 1 статті 377 ЦК України (в редакції станом на 01 січня 2014 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, позов про визнання права власності на земельні ділянки позивач обґрунтовує набуттям ним права власності на квартиру, що знаходиться на цих земельних ділянках та які призначені для її обслуговування. Вважає, що право власності на земельні ділянки до нього перейшло на підставі статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року справа № 689/26/17 зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. Аналіз норм статтей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України також свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - «збудоване на землі слідує за нею». Вказані висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Судом встановлено, що рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жителям [ADDRESS] надано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0876 га з присадибних земельних ділянок [ADDRESS] . Така земельна ділянка видавалася цим особам, як жителям квартири [ADDRESS] , її співвласникам, саме для обслуговування вище вказаної квартири, що стверджується і самим рішенням у якому вказано, що земельна ділянка надається особам у спільну сумісну власність, як жителям квартири [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельна ділянка надана з присадибних земельних ділянок [ADDRESS] . За життя [PERSON] стала єдиним власником квартири [ADDRESS] , що стверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема свідоцтвом про право власності на житло від 06 грудня 1996 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 березня 2014 року, договором дарування 2/4 частини квартири від 26 березня 2014 року і на підставі вище вказаних норм земельного та цивільного законодавства, на думку суду, стала і власником спірних земельних ділянок площею 0,0628 та 0,0248 га, оскільки з набуттям [PERSON] права власності на квартиру до неї, як до нового власника даного нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України перейшло право власності на земельні ділянки за вказаною адресою, на яких розміщено нерухоме майно та які необхідні для його обслуговування. Крім цього аналізуючи наведені вище норми закону, суд приходить до висновку, що укладаючи договір дарування 2/4 частини квартири від 26 березня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] відчужили і належні їм частки земельної ділянки, що виділялася їм рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42 на яку було видано державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,0248 га та площею 0,0628 га. Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність [PERSON] , суд приходить до висновку, що у її власність перейшла земельна ділянка призначена для розміщення і обслуговування будинку, та є визначеною рішенням селищної ради у розмірі 0,0876 га. В судовому засіданні встановлено, що співвласники використовували вказану земельну ділянку, а саме, земельна ділянка площею 0,0628 га використовувалася для городництва. Цільове призначення земельних ділянок співвласники не змінювали, отже погоджувалися, що така земельна ділянка підлягає використанню для будівництва та обслуговування будинку, а саме кв. [ADDRESS] як і було передбачено рішенням селищної ради. Сторона відповідача заперечуючи проти позову вказувала на те, що земельна ділянка площею 0,0628 га немає відношення до квартири [ADDRESS] , оскільки була призначена для будівництва нового будинку, такі ділянки не є суміжними, а тому підстав для позбавлення відповідача права власності на частки у спірних земельних ділянках немає. Однак суд звертає увагу на те, що на обґрунтування своїх заперечень відповідачем не надано суду будь-яких доказів. Зокрема, представником відповідача в судовому засіданні не спростовано тверджень представника позивача та наданих ним доказів про те, що земельна ділянка загальною площею 0,0876 га, на які видано державні акти, відноситься до квартири [ADDRESS] та не призначена для її обслуговування. Судом в ході розгляду заявленого позову встановлено, що виділена [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42 земельна ділянка площею 0,0876 га співпадає із розміром земельних ділянок, які вказані у державних актах на право власності на земельні ділянки серії ЯМ № 744357 та 744358. Такі державні акти видані на виконання цього рішення. Така земельна ділянка виділялася їм на праві спільної сумісної власності, як співвласниками квартири [ADDRESS] , цільове призначення якої було для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та співвласниками не змінювалося. Така земельна ділянка виділялася з присадибних земельних ділянок [ADDRESS] . Крім того, виділений рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року № 12/42 розмір земельної ділянки не перевищує норму безоплатної передачі земельних ділянок у власність, адже згідно п. г ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах : для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку стверджується, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0628 га з кадастровим номером 0721155100:00:012:0124, місце розташування [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Із пояснень відповідача слідує, що вказана земельна ділянка використовувалась [PERSON] як город. Як вбачається з кадастрового плану земельної ділянки площа земельної ділянки становить 0,0628 га та також містяться відомості про малоповерхову забудову. Крім цього суд приходить до висновку, що вказівка у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 744358 місцезнаходження земельної ділянки, а саме, [ADDRESS] , не впливає на підставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки така земельна ділянка виділялася рішенням Іваничівської селищної ради від 22 березня 2012 року про що є вказівка у вище вказаному державному акті та у цьому рішенні вказано, що така надана жителям кв. [ADDRESS] у спільну сумісну власність. Щодо твердження представника відповідача про те, що вище вказаний будинок не є одноквартирний та вказані земельні ділянки не призначенні для обслуговування лише квартири [ADDRESS] , такі твердження не підтвердилися в судовому засіданні, докази цього в заперечення суду надані не були. В той же час згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відомості про квартиру [ADDRESS] відсутні. Клопотання про витребування інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] , відповідачем не заявлялося. Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає наступне. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Крім того, Велика Палата Верховного Суду 22 червня 2021 року, справа № 200/606/18 також зазначила, що неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6). Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Крім цього Верховний Суд неодноразово в своїх постановах зазначав висновок про те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку належним способом захисту своїх прав для спадкоємця є звернення до суду шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Такі правові висновки було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18; від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц; від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18; від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18; від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц; від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18; від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19. Встановивши всі обставини справи, беручи до уваги вище викладене та надаючи правову оцінку вказаному спору, оцінивши надані суду докази з точки зору їх достатності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у порядку спадкування за законом є належним способом захисту, оскільки таке його право заперечується та не визнається та відповідно право власності на спірні земельні ділянки не може бути оформлене в позасудовому порядку. Тому з урахуванням наданих суду доказів, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Outcome: approved