Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив визнати недійсним Додаткову угоду від 10 червня 2016 року до Договору оренди землі № б/н від 10 серпня 2012 року укладеного між [PERSON], як орендодавцем, та Приватним підприємством «Добробут А», як орендарем, відповідно до якої в оренду передавалася земельна ділянка загальною площею 5,9359 га, розташована на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області строком на 15 років. Мотивувала позов тим, що 10 серпня 2012 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Добробут А», був укладений Договір оренди землі, відповідно до якого в оренду передавалася земельна ділянка загальною площею 5,9359 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, строком на 5 років з дати державної реєстрації. Державна реєстрація договору проведена 11 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Компаніївському районі Кіровоградської області. 17 травня 2016 року, за рік по закінченню строку дії договору оренди земельної ділянки розміром 5,9359, позивачка направила відповідачу лист-повідомлення про наміри припинення дії попереднього договору та самостійно господарювати на земельній ділянці, яке відповідач отримав 21 травня 2016 року. 11 грудня 2017 року, по закінченню терміну п'яти років відповідач не повернув зазначену земельну ділянку та повідомив, що уклав з [PERSON], додаткову угоду б/н від 10 червня 2016 року на продовження договору на 15 років. Позивач повністю заперечує підписання додаткової угоди, та зазначає, що користуючись її похилим віком відповідач хоче її ввести в оману, просить визнати недійсною додаткову угоду та повернути їй земельну ділянку загальною площею 5,9359 га., яка знаходиться на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, викладені в позові в повному обсязі та пояснили суду, що позивач додаткової угоди договору оренди належної їй земельної ділянки не укладала з ПП «Добробут -А». Оскільки волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки не було, вказаний правочин є недійсним і тому необхідно повернути зазначену земельну ділянку у користування позивача. Представник відповідача Гольфіндер С.К. заперечував проти задоволення позову з підстав викладених в наданих до суду та наявних у матеріалах справи відзиву на позов, вважає, що підстав для визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та ПП «Добробут» недійсним немає. В судовому засіданні було допитано свідків, які були заявлені сторонами. Свідок [PERSON] повідомив, що на початку літа, якого саме року свідок на пам'ятає до нього прийшла позивачка разом з сином [PERSON] та попросила підвезти їх до [PERSON], оскільки позивачка себе погано почувала. Він погодився та відвіз їх до [PERSON] на базу ПП «Добробут-А». Коли приїхали [PERSON] вийшов з автомобіля та пішов до приміщення де знаходилась бухгалтерія, з приміщення він вийшов разом із бухгалтером, яка в руках тримала документи та гроші. В автомобілі на задніх сидіннях позивачка підписувала документи та отримувала в гроші, в цей час син її сидів на бордюрі біля автомобіля. Після цього позивачка з отриманих грошей дала свідку 200 грн. на бензин і він відвіз їх додому. Свідок [PERSON] повідомив, що 16 червня 2017 року він зателефонував до [PERSON] та повідомив, що його матері [PERSON] дуже зле (піднявся тиск) і попросив у нього грошей, щоб відвезти матір до лікарні, представник відповідача сказав щоб приїхали їх отримати. Свідок попросив сусіда [PERSON], щоб той підвіз їх до ПП «Добробут-А» і той погодився. Приїхавши туди він пішов покликав бухгалтера і вони разом пішли до матері, яка знаходилась в автомобілі. Свідок чекав на бордюрі біля автомобіля доки мати отримувала кошти на лікування, потім пішов отримувати комбікорм та грузив його в автомобіль, що робила мати поки його не було він не знає, оскільки вона не перебувала у його полі зору 30-40 хвилин. Потім вони поїхали до лікарні де мати залишилась на лікувпнні. Свідок [PERSON], повідомила, що позивачу приходиться невісткою та дружиною представника позивача [PERSON]. Вона пояснила, що завжди з позивачкою їздила до ПП «Добробут-А», але на початку літа 2016 року [PERSON] їздила туди із сином [PERSON], оскільки вона сама перебувала у м. Кропивницькому разом із чоловіком. В цей самий день вона ввечері вертаючись із міста та направляючись додому по вулиці в с. Сасівка вона побачила як на лавочці сиділа її свекруха разом із сином, який спав біля неї та забрала її додому, оскільки вони всі сусіди між собою. З розмови її з [PERSON] вона дізналась, що вони їздили до ПП «Добробут -А» по гроші на лікування, але про укладення додаткової угоди розмови не було. По укладення додаткової угоди вона із чоловіком дізналась восени, коли косили кукурудзу та її чоловік [PERSON] їздив, щоб поміряти землю, яку по закінченню договору оренди землі вони мали повернути собі та хотіли обробляти її самостійно. [PERSON] про даний договорів не знала і тому вона разом із сином [PERSON] їздили писати звернення до [PERSON] Свідок [PERSON] зазначив, що працює бухгалтером ПП «Добробут - А». В обов'язки свідка входить підписання та укладання договорів оренди землі. У 2017 році по Сасівській сільській раді закінчувались договори оренди землі і вона з усіма пайовиками говорила про те, що потрібно до кінця 2016 року заключити додаткові угоди до договору. В червні 2016 року до них у бухгалтерію приїхала [PERSON] та її син [PERSON] і привезла оригінали паспорту та ідентифікаційного коду. Після чого [PERSON] пішов отримувати комбікорм, а свідок почала давати роз'яснення відносно додаткової угоди і що в ній змінюється орендна плата та строк дії договору, позивачка ознайомилась з цими умовами та була не проти для укладення даної угоди. Свідок робила ксерокопії наданих оригіналів, а [PERSON] завіряла їх та ставила підпис воле виявлено і самостійно. Також в цей день вона отримувала кошти на лікування. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила покази свідків, але наполягала на тому, що додаткову угоду не підписувала. Суд, заслухавши позивача, представників позивача і представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є правовідносини пов'язані з орендою землі, які регулюються Земельним кодексом України,Цивільним кодексом України,Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також укладеним між сторонами договором оренди землі, а саме визнання недійсним договору оренди землі з моменту його укладення у зв'язку з недотриманням вимог закону. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються ст.152 Земельного кодексу України, ст. 202, 203, 207, 215 ЦК України, положеннями Закону України «Про оренду землі». Статтею 129 Конституції України регламентовано, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Згідно ст.ст. 1,10, 12 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 1 ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного стану. Право на захист цивільних прав та інтересів визначено у ст.15 ЦК України, відповідно до якої підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом перелічено у ст.16 ЦК України, крім того, стаття 5 ЦПК України встановлює способи захисту Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки за № 278, що розташована на території Сасівської сільської ради, загальною площею 5,94 га, кадастровий номер [NUMBER], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER].(а.с.8) 10 червня 2016 року між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду б/н до договору оренди земельної ділянки від 10 серпня 2012 року, за умовами якої [PERSON] (орендодавець) надав, а ПП «Добробут А» (орендар) прийняло в строкове платне користування строком на 15 (п'ятнадцять) років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,9359 га., яка знаходиться на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області.(а.с.10) Факт досягнення між сторонами спірної угоди домовленості з усіх істотних умов визнаних такими законодавством, що регулює правовідносини з оренди землі, а також волевиявлення позивача на укладення спірного договору підтверджується вчиненням ним протягом 2016-2017 років таких дій, в розумінні ст. 642 ЦК України, якими власник земельної ділянки схвалював та підтверджував існування орендних правовідносин із відповідачем, у тому числі прийняттям орендної плати тощо. Згідно договору оренди землі від 10 серпня 2012 року укладеного між [PERSON] та Приватним підприємством «Добробут А», відповідно до якого в оренду передавалася земельна ділянка загальною площею 5,9359 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, строком на 5 років з дати державної реєстрації. Державна реєстрація договору проведена 11 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Компаніївському районі Кіровоградської області. Позивач передала належну їй земельну ділянку відповідачу в користування, що підтверджується Актом прийому-передачі земельної ділянки. Судом також враховано, що позивачем отримано від відповідача, на підставі платіжної відомості від 16.08.2016 р. за № 89 виплату 5000 грн. та за платіжною відомістю від 18 травня 2016 року виплату 4500 грн., орендну плату за оренду земельної ділянки за 2016-2017 роки, які скріплені підписом сторін. Зазначене свідчить про підтвердження позивачем своїми діями існування орендних відносин з відповідачем та надання згоду за спірною додатковою угодою, у вигляді отримання чергового орендного платежу за користування земельною ділянкою за 2016-2017 роки. Позивачем та його представниками не спростовано наданих відповідачем доказів (платіжних відомостей), за якими вона отримала особисто орендну плату за 2016-2017 рік за спірною угодою до Договору оренди, у розмірі 5000,00 грн. та 4500 грн. Позивачем не надано мотивованих пояснень щодо правових підстав отримання даних виплат, про те, на підставі якого саме правочину і за що ним отримувалися вказані виплати. Позивачем не наведено та не доведено існування інших правовідносин, між ним та відповідачем і спростовано наданими відповідачем письмовими доказами про виплату орендної плати за спірним договором. Вказані обставини у сукупності з іншими доказами підтверджують існування тривалих орендних відносин між позивачем і відповідачем з 2012 року, що об'єктивно доводить невідповідність тверджень позивача про не підписання даної угоди, обробляння її на умовах оренди відповідачем, а також регулярного отримання орендної плати під розпис у визначеному цим договором розмірі та строки, а в деякі періоди і достроково. Судом встановлено та не спростовано стороною позивача, що спірна земельна ділянка систематично оброблялась, на ній вирощувалась сільськогосподарська продукція, про що не міг не знати позивач, бо земельна ділянка знаходиться на території Сасівської сільської ради. Відповідач, ПП «Добробут-А» з 2012 року відкрито користувався земельною ділянкою, сплачуючи земельний податок, про що також було відомо позивачу. Протягом 2012-2017 років сторонами виконувались всі істотні умови договору та додаткової угоди та не оспорювався факт законності використання земельної ділянки, що є доказом наявності волевиявлення позивача на укладення спірного договору та підтверджує сам факт його укладання. Позивач зазначила, що за рік до закінчення строку договору направила відповідачу лист - повідомлення про наміри припинення дії попереднього договору, з дослідженого судом поштового рекомендованого повідомлення вбачається, що дійсно на адресу ПП «Добробут-А» направлено 17.05.2016 поштове повідомлення, але якого змісту не зрозуміло. Отже, звернення до суду із даним позовом про визнання спірної додатковї угоди до договору оренди земельної ділянки недійсним з підстав того, що позивач не підписував вказану додаткову угоду, суд розцінює, як формальний привід для припинення відносин оренди. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Положеннями статті 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з вимогами ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору укладеного між сторонами. За вимогами ст.ст. 6, 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає реєстрації. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30227639 від 29 червня 2016 проведено державну реєстрацію права власності за додатковою угодою про зміни та доповнення до договору оренди землі від 11.12.2012 серія та номер б/н від 16.06.2016. Надаючи оцінку твердженням позивача про те, що в розділі оспорюваної додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки «підписи сторін», в графі «орендодавець» значиться підпис іншої особи, яку власник землі не уповноважував діяти від його імені, суд виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами викладених обставин. Наявний в матеріалах справи висновок судово-почеркознавчої експертизи, а саме, висновок експерта № 1432/1433/18-27 від 03.05.2018 Кропивницького відділення Київського Науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, які призначалися за клопотання сторони позивача судом не доводять вищевикладених обставин, щодо виконання підпису в оспорюваному договорі не позивачем, а іншою особою від його імені. Суд враховує, що за змістом п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України доказом процесуальний закон визначає висновок експерта, а не висновок громадянина з вищою юридичною освітою та/або такого, що вважає себе спеціалістом у відповідній галузі, який не може підмінювати собою експертний висновок. Згідно з вимогами ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Відповідно до вимог статей 110, 113ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Правова позиція щодо правозастосування статті 218 ЦК України за подібних обставин висловлена судом касаційної інстанції в ухвалі від 27.07.2016 р. по справі № 126/3855/15-ц. Аналогічна правова позиція наведена касаційним судом при вирішенні спорів за подібних обставин при винесенні ухвали від 16.03.2016 р. по справі № 6-37895ск15, в якій суд виходив з того, що отримання орендної плати за договором оренди земельної ділянки свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання сторонами умов спірного договору оренди. Представники позивача не погодились з висновком експерта № 1432/1433/18-27 від 03.05.2018. В судове засідання в порядку ч.4 ст. 72 ЦПК України, викликано експерта [PERSON] для роз'яснення висновку експертизи по справі. В своїх поясненнях експерт [PERSON] підтвердив із достовірністю в сто відсотків, що по результатам проведеної ним експертизи підпис, який міститься в додатковій угоді від 10 червня 2016 року належить [PERSON]. Експерт також повідомив суду, що при дослідженні підпису співпало 25 елементів, що і відображено на другій сторінці фото таблиці. Правова позиція щодо правозастування наведених норм процесуального законодавства неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема в постановах від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс13, від 09.12.2015р.№ 6-849цс15 та ін., де вказано, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Надаючи оцінку показам свідків [PERSON], [PERSON], судом встановлено, що їх покази суттєво різняться, а саме - про місце перебування позивача в день підписання договору, а тому суд виходить з того, що стороною позивача не доведено покази свідків належними та допустимими доказами викладених обставин. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Принцип змагальності сторін в цивільному процесі передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають обґрунтувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Отже, провадження на основі змагальності передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків. При цьому, в рамках даного провадження судом було вжито всіх необхідних умов та заходів, передбачених ЦПК щодо реалізації сторонами своїх прав. Аналізуючи матеріали провадження, суд зазначає, що позовна заява не містить жодного належного обґрунтування щодо змісту порушених прав та інтересів позивача. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, суд вирішив відповідно до вимог ст.141ЦПК України віднести судові витрати по даній справі за рахунок позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні позову.

Outcome: dismissed