Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до ПАТ «Ощадбанк» про визнання правочинів недійсними, посилаючись на те, що 5 грудня 2006 року між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» заключено договір відновлювальної кредитної лінії №9542 за яким йому надано кредит строком на 60 місяців зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами, кредитні кошти надавались на споживчі потреби. В 2013 році ПАТ «Ощадбанк» подав до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру в м. Умані. Ним було подано зустрічний позов до ПАТ «Ощадбанк» про визнання недійним договору іпотеки від 5 грудня 2006 року. Згідно додаткової угоди №1 від 26.08.2008 року до договору відновлювальної кредитної лінії №9542 від 5.12.2006 року, якою унесені зміни та доповнення до основного зобов'язання - договору відновлювальної кредитної лінії №9542 від 5.12.2006 року збільшено відсоткову ставку з 13% річних до 14,5% річних. ПАТ «Ощадбанк» обґрунтовує позов з врахуванням зміненої ставки з 2008 року. зміни до договору іпотеки унесені лише додатковою угодою від 9.07.2010 року, з якої вбачається, що основне зобов'язання - відсоткова ставка за кредитом збільшена до 14,5% річних. Вважає, що всупереч нормам Закону України «Про іпотеку» не було проведено жодної державної реєстрації жодних змін до договору іпотеки, окрім змін 2010 року, якими також не змінено основне зобов'язання в частині збільшення сплати відсотків до 14,5%. Просив визнати недійсним з моменту укладення додаткової угоди №1 від 26.08.2008 року до іпотечного договору №9542 від 5.12.2006 року та додаткових угод до договору відновлювальної кредитної лінії №1 від 26 серпня 2008 року, №2 від 8.08.2010 року в частині збільшення відсотків в розмірі 14,5% річних та внесення змін до договору п.1.5.1.1., що заключні між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк». Також просив визнати припиненим правовідносини по додатковій угоді №2 від 9.07.2010 року до іпотечного договору №9542 від 5.12.2006 року. В судовому засіданні 08.07.2015 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, а саме просив визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду №1 від 26.04.2008р. до іпотечного договору №9542 від 05.12.2006 року; визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду №1 від 26.08.2008 року до договору відновлювальної кредитної лінії від 05.12.2006 року; визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду №2 від 08.07.2008 року до договору відновлювальної кредитної лінії від 05.12.2006 року; визнати припиненими правовідносини по додатковій угоді №2 від 09.07.2010 року до іпотечного договору №9542 від 05.12.2006 року. Дану заяву підтримала та просила суд її задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову [PERSON] та заяви про уточнення позовних вимог та просив суд застосувати позовну давність, справу закрити, відмовивши [PERSON] в задоволені позовних вимог, пояснюючи, що статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Строк позовної давності (строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено), який становить за ст. 257 ЦК України три роки. 05.12.2006 року між ПАТ «Державний Ощадний банк України» ТВБВ №10023/0349 філії - Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 9542, за умовами якого, банк зобов'язався надати на умовах договору кредит у розмірі 46500 доларів США, а позичальник зобов'язався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 13% річних, комісійні винагороди та інші платежі, в порядку, на умовах та в строки визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 05.12.2006 року між відповідачем та позивачем укладено іпотечний договір на майно №9542, відповідно до умов якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS]. В подальшому 26.08.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом, з 13% до 14,5% річних, яка набуває чинності з моменту її підписання. Крім того, відповідач задовольнив заяву позивача про реструктуризацію боргу за кредитом та продовження строку сплати платежів до 04.12.2014 року, в зв'язку з чим 08.07.2010 року була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору та 09.07.2010 року додаткова угода №2 до іпотечного договору. В тому числі в умовах додаткових угод було передбачено збільшення розміру плати за користування кредитом. Позивач сплачував відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,5% річних з вересня 2008 року по грудень 2012 року. З грудня місяця 2012 року [PERSON] припинив сплачувати заборгованість по кредитному договору. В подальшому через 5 років з моменту укладення додаткових угод, з метою ухилення від подальшої сплати кредиту та процентів, позивач вирішив звернутися до суду з позовом про визнання додаткових угод недійсними. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав та пояснив, що 05.12.2006 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлюваної кредитної лінії № 9542 за умовами якого, банк зобов'язався надати на умовах договору кредит у розмірі 46500 доларів США, а позичальник зобов'язався отримати, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13 % річних, комісійні винагороди, та ін. платежі, в порядку, на умовах, та в строки визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 05.12.2006 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було підписано Іпотечний договір на майно № 9542, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка є спільною власністю [PERSON] та [PERSON]. 26.08.2008 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом, з 13% до 14,5% річних. При цьому, попередньо до договору іпотеки будь-які зміни внесені не були. 08.07.2010 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, згідно якої сторони погодили погашення кредиту, починаючи з липня 2010 р. по грудень 2010 року в розмірі 20 доларів США щомісячно, починаючи з січня 2011 року в розмірі 395 доларів США. Крім того, сторони погодили змінити п.п. 1.5.1.1 кредитного договору, а саме: на період з дня видачі Кредиту та до моменту закінчення строку, на який було видано кредит, а саме до 04.12.2014 року включно, проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 14,5% річних, тобто банк самостійно перерахував відсоткову ставку за кредитом з грудня 2006 року - з 13% до 14,5% чим заднім числом створив боржнику заборгованість. 09.07.2010 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] була укладена додаткова угода № 2 до Іпотечного договору, згідно якої сторони погодили абзац 2 «Зобов'язання» договору іпотеки викласти у новій редакції, а саме: сплатити Іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних та строки платежу у редакції здійснити повне погашення Кредиту до 4 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про іпотеку» будь яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене же іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Оскільки сторони, при укладенні додаткових угод до кредитного договору, порушили вимоги діючих законів, а саме збільшили основне зобов'язання, попередньо не здійснивши державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою - такі угоди з моменту їх укладення суперечать ст. 203, 215 ЦК України, а тому мають бути визнані судом недійсними. Таким чином додаткова угода № 1 від 26.08.2008 року та додаткова угода № 13 від 05.01.2011 року до іпотечного договору прямо суперечить зазначеним вище вимогам закону, так як не посвідчені нотаріально та не внесені до державного реєстру іпотек. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 05 грудня 2006 року, після того як [PERSON] було в повному обсязі надано інформацію про умови кредитування, з чим він повністю погодився (а.с. 27), між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлюваної кредитної лінії № 9542, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 46500 доларів США зі сплатою 13% річних на строк до 5 грудня 2011 року, який [PERSON] зобов'язувався повернути, сплачуючи кредит щомісячними платежами з встановленими відсотками, згідно встановленого графіку банком. Видача кредитних коштів [PERSON] здійснювалася відповідно до умов договору у вигляді надання траншів (а.с. 43-45). Пунктом 1.5.2. Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542, зазначено, що сторони погоджуються з тим, що Банк не дає жодних гарантій щодо незмінності розміру процентної ставки за користування Кредитом, а тому розмір плати за користування Кредитом по Договору може бути змінений. Відповідно до п. 1.5.2.2 даного Договору, у разі, якщо запропонована Банком плата за користування Кредитом (проценти) задовольнить Позичальника, Позичальник зобов'язаний протягом 15 календарних днів з моменту отримання відповідної пропозиції укласти додаткову угоду до цього Договору про зміну процентної ставки за користування Кредитом одночасно з підписанням додаткових угод. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, в день укладення Договору відновлюваної кредитної лінії № 9542, 05.12.2006 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено та нотаріально посвідчено Іпотечний договір на майно № 9542, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 53-56). 26 серпня 2008 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних. Згідно п. 4 дана угода набуває чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною Договору відновлюваної кредитної лінії(а.с. 47). 26 серпня 2008 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Іпотечного Договору, за умовами якої сторони домовилися збільшити розмір плати за користування кредитом з 13% до 14,5% річних. Згідно п. 4 дана угода набуває чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною Іпотечного Договору (а.с. 46). 8 липня 2010 року між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору та 9 липня 2010 року додаткову угоду № 2 до Іпотечного договору, умовами яких було передбачено збільшення розміру плати за користування кредитом з 13% до 14,5% та змінено термін повного погашення кредиту до 04 грудня 2014 року. При цьому Додаткова угода № 2 до Іпотечного договору була посвідчена нотаріусом Державної нотаріальної контори Копиловим В.І. та зареєстрована в Державному реєстрі іпотек, що підтверджено Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 27756094 (а.с. 48,58). Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст. 641-642 ЦК України. Відповідно до ст. ст.. 641, 642 ЦК України, пропозицію укласти договір може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. В даному випадку всі укладені Додаткові угоди по Договору відновлюваної кредитної лінії та Іпотечного договору закріплені підписами як Банку так і позичальника [PERSON]. Крім того, після укладення додаткових угод позивач сплачував проценти за користування кредитними коштами у розмірі 14,5% річних з вересня 2008 року до грудня 2012 року, що підтверджує прийняття позивачем пропозиції та надання своєї згоди на виконання вищевказаних Додаткових угод. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. В протиріччя доводів представника позивача та представника третьої особи та відповідно до ст. 203 ЦК України, спірні додаткові угоди не суперечать ЦК України та іншим законодавчим актам так як особи які вчинили правочини мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання Додаткових угод недійсними. Відповідно до ст. 599 ЦК України, передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В даному випадку заборгованість по кредитним зобов'язанням в повному обсязі позивачем не погашена, тому позовні вимоги позивача в частині визнання правовідносин по додатковій угоді № 2 від 09.07.2010 року припиненими не підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист прав свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його здійснила. З моменту укладення оспорюваних угод (26.08.2008 року та 09.07.2010 року) та до моменту подання позивачем позовної заяви до суду налічується відповідно 5 років 4 місяці та 3 роки 6 місяців, тому суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом. За таких обставин, суд вважає, що позов позивача безпідставний, не обгрутнований, тому не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 203, 215, 257, 261, 509, 525, 526, 530, 554, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed