Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про встановлення факту родинних відносин, факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом першої черги на Мотивує свій позов тим, що 30 березня 2016 року помер його батько [PERSON]. Позивач є єдиним спадкоємцем майна померлого батька за законом. Позивач прийняв спадщину, однак оформити її в нотаріальному порядку не може, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того, позивач не може підтвердити з покійним батьком родинні відносини, оскільки в свідоцтві про народження позивача його батько значиться як «Давидчук Оверко Флорович», а у свідоцтві про смерть як «Давидчук Оверкій Флорович». Крім того, в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року було допущено помилку, оскільки покійний батько позивача значиться в ньому як «Давидчук Оверян Флорович», хоча правильно має бути «Давидчук Оверкій Флорович». Через допущену помилку в позивача виникла проблема з оформленням спадкових прав. У звязку з наведеним, позивач просить встановити факт, що [PERSON], який помер 30 березня 2016 року є його рідним батьком. Також, просить встановити факт, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року, який виданий на імя [PERSON] належить [PERSON], який помер 30 березня 2016 року. Просить визнати його право власності на спадкове майно, зокрема, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Угринів по вулиці Зеленій, 40 Горохівського району Волинської області, на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року та на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №663581 від 19 вересня 2007 року. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просить визнати право власності позивача на спадкове майно, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб. Відповідно до статті 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про народження стверджується, що позивач [PERSON] народився 31 травня 1962 року. Його батьком значиться [PERSON]. Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] помер 30 березня 2016 року. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року, батько позивача значиться як «Давидчук Оверян Флорович». Довідкою Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області №504 від 21 вересня 2016 року стверджується, що [PERSON] дійсно був батьком [PERSON], у свідоцтві про народження якого було допущено помилку. Довідкою Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області №505 від 21 вересня 2016 року стверджується, що Державний акт на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року, який виданий на імя [PERSON] дійсно належить [PERSON]. Отже, судом встановлено, що [PERSON], який помер 30 березня 2016 року, дійсно являється батьком [PERSON]. Однак, останній через відсутність відповідних документів не може підтвердити родинні відносини з ним та, відповідно, реалізувати своє законне право на спадщину. Судом також встановлено, що при оформленні Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року було допущено орфографічну помилку, оскільки спадкодавця зазначили як «Давидчук Оверян Флорович», хоча правильно повинно зазначатись «Давидчук Оверкій Флорович», що підтверджено матеріалами справи, що також є перешкодою заявнику в оформленні спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. А відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Довідкою Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області №468 від 13 вересня 2016 року стверджується, що спадкоємцями майна за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON], тобто позивач. Спадкоємець [PERSON] вступив у фактичне володіння майном до шести місяців шляхом спільного проживання. З спадкової справи заведеної 09 вересня 2016 року Горохівською державною нотаріальною конторою за №355/2016 вбачається. що після померлого 30 березня 2016 року [PERSON] спадщину прийняв його син [PERSON], тобто позивач. Інші спадкоємці дружина [PERSON] та [PERSON], які відповідно до ст.1241 ЦК України мають обовязкову частку у спадщині після померлого [PERSON], від прийняття спадщини відмовилися поданими заявами. Технічною документацією на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Угринів по вулиці Зеленій, 40 Горохівського району Волинської області стверджується, що вказаний житловий будинок збудований з дотриманням відповідних будівельних норм. Згідно витягу з погосподарської книги №1 Угринівської сільської ради Горохівського району, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований в селі Угринів по вулиці Зеленій, 40 Горохівського району Волинської області належить [PERSON]. З Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року вбачається, що [PERSON] належали земельні ділянки відповідних розмірів. З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №663581 від 19 вересня 2007 року вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка відповідних розмірів. Оголошенням в газеті «Горохівський вісник» стверджується, що вищевказані державні акти є втраченими та вважаються недійсним. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 жовтня 2016 року стверджується, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті батька [PERSON] прийняв спадщину, а тому суд, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за законом першої черги [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в селі Угринів по вулиці Зеленій, 40 Горохівського району Волинської області, на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IІІ-ВЛ №010407 від 09 лютого 1997 року та на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №663581 від 19 вересня 2007 року.

Outcome: approved