Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 жовтня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит в розмірі 35326,4 грн. на строк з 11 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2014 року включно, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно умов договору, відповідач повинен щомісячно в період сплати надавати позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісії та інших витрат. У разі порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми, непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання з надання відповідачу кредиту виконав, а останній свої зобов'язання щодо своєчасної сплати кредиту не виконав, у зв'язку з чим станом на 19 лютого 2013 року виникла заборгованість в загальному розмірі 43145,39 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 17238,41 грн.; заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 10099,09 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 4521,92 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 11285,97 грн. Позивач просив стягнути цю суму заборгованості, а також судові витрати. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що із укладеного між сторонами кредитного договору від 11 жовтня 2007 року вбачається, що позивач зобов'язався надати відповідачу кредит на споживчі цілі, а саме для придбання автомобіля «DAEWOO LANOS, [NUMBER]», про що зазначено в п.7.1 кредитного договору, а останній зобов'язався щомісячно сплачувати кредит та проценти. Згідно п.7.3 кредитного договору забезпеченням виконання відповідачем зобов'язань за даним договором виступає зазначений автомобіль. Договір укладений на строк із 11 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2014 року. Як вбачається із наданих суду копій квитанцій, відповідач у 2007 та 2008 роках належним чином виконував умови кредитного договору та сплатив за вказаний період часу грошові кошти в загальному розмірі 16690 грн. В подальшому виконання умов кредитного договору зі сторони відповідача було припинено у зв'язку з тяжким матеріальним становищем внаслідок фінансової кризи. При вирішенні спору суд посилався на положення ст.ст.526,625 ЦК України та зазначив, що оскільки відповідач взяв на себе зобов'язання щодо належного виконання умов кредитного договору, він не звільняється від відповідальності за неможливість такого виконання, у зв'язку з чим його посилання на фінансову кризу та тяжкий матеріальний стан не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Але копією Акту приймання автомобіля від 14 січня 2010 року підтверджується факт того, що заставлений в якості забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору автомобіль «DAEWOO LANOS, [NUMBER]» 14 січня 2010 року був переданий відповідачем працівникам Банку з метою його реалізації за ринковою вартістю та подальшим спрямуванням виручених від цього грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. Згідно копії нотаріально посвідченої довіреності від 28 січня 2010 року відповідач уповноважив позивача розпоряджатися зазначеним автомобілем з метою погашення заборгованості за кредитним договором і цей факт був також визнаний представником відповідача у судовому засіданні. З оціночного сертифікату та пояснень представника відповідача у судовому засіданні було встановлено, що переданий на реалізацію позивачу автомобіль був оцінений та реалізований за ціною 30500 грн. Виручена від його реалізації сума коштів була спрямована на погашення кредитної заборгованості, про що також свідчать платіжні доручення від 31 травня 2010 року та від 11 червня 2010 року. Врахувавши ці обставини, та вимоги ст.ст.572,599 ЦК України, суд вказав, що заставлене майно виступає гарантією належного виконання боржником своїх обов'язків за договором і у разі їх порушення кредитор має право вимагати як стягнення заборгованості з боржника, так і одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Посилаючись на те, що відповідач добровільно передав позивачу автомобіль та право на розпорядження ним з метою погашення заборгованості за кредитним договором, а позивач скористався своїм правом на реалізацію автомобіля та покриття за рахунок вирученої суми грошових коштів заборгованості за кредитним договором, суд прийшов до висновку, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав ще у січні 2010 року і вважав, що умови договору виконані у повному обсязі, а позивач використав отриману від реалізації автомобіля грошову суму 30500 грн. на погашення кредиту та не повідомив відповідача про залишок заборгованості за договором, тому підстав для задоволення позову не існує. Також суд виходив із того, що між сторонами був укладений кредитний договір і відповідач отримав саме споживчий кредит на отримання транспортного засобу, про що зазначено в п.7.1 кредитного договору і це повністю узгоджується з вимогами п.п.22, 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», де вказано, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У зв'язку із чим суд посилався на вимоги ч.4 ст.42 Конституції України, ч.2 ст.627 ЦК України, та вказав, що крім загальних положень цивільного законодавства України у даній справі необхідно також керуватися вимогами Закону України «Про захист прав споживачів». Підставою для відмови у позові суд зазначав також вимоги п.п.6 п.11 ст.11, п.п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248. Суд зазначив про те, що споживач найчастіше перебуває у більш незахищеному становище по відношенні до кредитора, останній повинен по відношенню до споживача поводитися чесно та не порушувати його прав. Під обманом законодавець має на увазі як активну поведінку особи, яка проявляється в запереченні певних обставин, так і пасивну поведінку, яка полягає в тому, що особа замовчує існування певних обставин. У даній справі відповідач посилається на те, що він вважав умови договору виконаними у повному обсязі після передання позивачу транспортного засобу. Представник позивача посилається на відсутність у позивача зобов'язань повідомляти відповідача про залишок заборгованості, що залишилася після реалізації автомобіля. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором в період передання відповідачем транспортного засобу позивачу, тобто станом на 11 січня 2010 року, сальдо поточне становило 26726,79 грн.; загальна заборгованість за кредитним договором становила 5219,29 грн.; загальна заборгованість пені становила 1898,51 грн.; загальна заборгованість за комісією становила 1271,79 грн. Отже, загальна заборгованість за кредитним договором з урахуванням відсотків та штрафних санкцій на той час складала 35116,38 грн., а переданий позивачу автомобіль був реалізований за ціною 30500,00 грн., тобто різниця від загальної заборгованості по кредиту та вирученої від реалізації автомобіля грошової суми становила 4616,38 грн. Після реалізації автомобіля та отримання значної суми грошових коштів на погашення кредиту позивач біля трьох років жодних претензій відповідачу з приводу наявної заборгованості не подавав, за вказаний період загальний розмір заборгованості зріс до 43145,39 грн. і лише після цього позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення цієї заборгованості з відповідача, тоді як при належному повідомленні останнього про наявність на той час незначної суми заборгованості за кредитом, відповідач міг її погасити не доводячи до її зростання до такого обсягу, яка значно перевищує отриману суму кредиту при укладення кредитного договору. Таку поведінку позивача по відношенню до відповідача суд не визнав чесною, у зв'язку із чим стягнення заборгованості із відповідача буде порушувати як вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», так і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, при цьому суд врахував рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року Суд також взяв до уваги той факт, що сума отриманого відповідачем кредиту становила 35326,4 грн., протягом 2007 - 2008 років він сплатив суму 16690 грн., а від реалізації переданого відповідачем автомобіля позивач отримав 30500 грн. Отже, загальний розмір погашеної відповідачем суми кредиту становить 47190 грн., що на 11863,6 грн. перевищує розмір отриманого кредиту. Також

Outcome: partial