Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Корабельна районна у м. Херсоні рада орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи тим, що вони з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. З 2006р. по 2010р. проживали разом без реєстрації шлюбу. В подальшому неповнолітня постійно залишилась проживати разом з матір'ю, але він весь час приймав активну участь у вихованні та утриманні дитини. У 2014р. йому стало відомо, що відповідач почала вивчати ведичну літературу та повністю змінила свій світогляд. Встановила для себе та дитини обмеження щодо відвідування громадських місць, культурних, дитячих розважальних, прослуховування дитячих пісень, перегляду мультфільмів. З раціону дитини виключила деякі продукти харчування, важливі для повноцінного фізичного розвитку дитини, а саме м'ясо, рибу, птицю, яйця та інше. З того часу обмежує позивача у спілкуванні з дитиною та чинить перешкоди у її вихованні. Вважає, що відповідач здійснює психологічний вплив та релігійний тиск на несформовану психіку дитини, нав'язуючи свої релігійні вподобання. На думку позивача, донька повинна проживати саме з ним, оскільки на теперішній час він має власний бізнес, стабільний самостійний істотний дохід, його робочий день дозволяє відвозити дитину до школи, займатися з нею підготовкою до уроків, проводити разом дозвілля та іншим чином піклуватися про неї. Тому просить суд визначити місце поживання малолітньої [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] за місцем постійного проживання батька, за адресою: [ADDRESS], оскільки це буде відповідати інтересам дитини. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, які просив задовольнити. Зазначив, що він не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері із донькою і готовий зі свого боку сприяти тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері. В судовому засіданні представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що все викладене позивачем не відповідає дійсності та є надуманим. Представник третьої особи, служби у справах дітей Корабельної районної у м. Херсоні ради, в судовому засіданні просила позов задовольнити. Вивчивши матеріали справи та перевіривши їх поданими сторонами доказами, заслухавши сторони, дитину, яка зазначила, що має бажання проживати з матір'ю, свідків, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження виданим повторно відділом ДРАЦС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні 02.12.2015р, актовий запис номер 136, [NUMBER]. Позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS], а проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідач зареєстрована за адресою [ADDRESS], а проживає з дитиною за адресою [ADDRESS]. Як позивач так і відповідач мають у власності нерухоме майно, а саме житлове. Позивач 26.09.2016р. заповів [PERSON] [ADDRESS], що підтверджено заповітом складеним приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. Згідно довідки від 15.06.2018р. позивач за 2017 рік, як ФОП має чистий дохід в сумі 416343,00грн. Позивач постійно та стабільно здійснює платежі на ім'я відповідача на утримання дитини. За місцем проживання позивач характеризується позитивно, відповідно до характеристики від 19.06.2018 року. Згідно акту обстеження умов проживання позивача від 14.06.2018р., проведеного на підставі його заяви, службою у справах дітей Корабельної районної у м. Херсоні ради, житлово-побутові умови задовільні, батьком створено належні умови для виховання, утримання та розвитку доньки [PERSON]. Згідно характеристик дитини зі школи від 10.09.2018 року рівень розвитку дитини відповідає віку, дитина самостійна, відповідальна, дружня, проте постійних друзів не має. Здібна, активна, комунікабельна, однак навчається не в міру можливостей, рівень мотивації до навчання низький. Ввічлива, відповідальна, доброзичлива, тактовна. Відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, що підтверджено матеріалами справи, а саме заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25.05.2017 року та численними актами державного виконавця. Відповідно до багатьох актів державного виконавця, долучених до матеріалів справи, в останній час зустрічі позивача з дитиною, відповідно до рішення суду, не відбуваються, у зв'язку із відмовою дитини. На підставі викладеного, державним виконавцем залучено фахівця в галузі психологічних знань, та неодноразово проведені дослідження психоемоційного стану малолітньої дитини [PERSON], які долучені до матеріалів справи. 15.06.2018р. після вказаного дослідження рекомендовано дитині щильний супровід психолога, консультація психіатра, батькам консультація спеціаліста із сімейних питань, перегляд місця проживання дитини. 06.07.2018р. після другого дослідження рекомендації підтверджені вдруге. 16.11.2018р. дослідження проведено втретє: У відповідь на запит від 13.11.2018 № 55814 щодо проведення дослідження психоемоційного стану [PERSON],[INFO]., соціально-психологічна служба Херсонського державного університету надає наступну інформацію стосовно: психоемоційної атмосфери між батьками: [PERSON] - батьком, та матір'ю - [PERSON]; можливості або наявності морально-психологічного тиску з боку матері на доньку та її небажання передавати дитину для подальших зустрічей. Дослідження проводила практичний психолог, провідний фахівець соціально-психологічної служби Херсонського державного університету Ревенко Світлана Павлівна під час супроводу [PERSON] у дні передавання доньки - [PERSON]. Думка фахівця: Здійснюючи супровід [PERSON] під час передавання доньки, [PERSON] (20.09.2018, 27.09.2018, 04.10.2018, 11.10.2018), для спілкування з татом у дні, визначені рішенням суду №766/7823/17 від 23.05.2017, у присутності Муценка Дмитра Олеговича, заступника начальника Корабельного РВДВС м. Херсона ГГУЮ у Херсонській області, було виявлено наступне. У дати приїзду батька, [PERSON], поведінка доньки різко змінювалася. [PERSON] виглядала заляканою і знаходилася у стані психоемоційної напруги. У перші хвилини зустрічі з татом спостерігалась дезорієнтація у рухах, нерозуміння, що робити і як себе поводити, погляд розфокусований, була емоційно налякана, плечі опущені. У подальшому рухи були мінімальними та стриманими, спостерігався страх пересування, жах відійти від мами. Під час вербального звернення папи до доньки, навпаки, виникала рухлива активність - рухи ставали дуже різкими (різкі вимахи руками, багаторазове притопування правою ногою, махання Головою вперед), м'язи обличчя ще сильніше напружувалися, погляд опускався додолу. Дитина не дивилася на тата, поведінка ставала агресивною, дуже збудженою, дезорієнтованою. На питання [PERSON] «чи піде [PERSON] з ним?» відповідь дитини в усіх випадках була одна й та сама, без змін і пояснень: «я залишуся з мамою», при цьому руки [PERSON] знаходилися на тілі дитини (на плечах, на талії, на спині). Привертала увагу така особливість: фраза «Я залишуся з мамою!» вимовлялася емоційно агресивно, не відчувалося теплоти у голосі, коли [PERSON] казала, що бажає залишитися з мамою. Спостерігалися повторювальні рухи під час надання необхідних відповідей: загиналися пальці правої руки під час перераховування днів, коли [PERSON] не поїде до батька: «Я не буду з тобою в п'ятницю, суботу, неділю!». Вимовляючи цю фразу, дитина загинала пальці на руці, міміка обличчя свідчила про бажання згадати вірну відповідь і була дуже напруженою. В інших випадках, у процесі, коли ця фраза промовлялася, [PERSON] дуже сильно топала ногою, різко махала правою рукою. На прохання пояснити причину відмови піти з батьком відповідь булла така сама: «Я залишуся з мамою!», і також супроводжувалася агресивними діями, проявом бажання швидко вийти з конфліктної зони, втекти, що у подальшому дівчина і робила за першої можливості. Слід звернути особливу увагу, що [PERSON] жодного разу не змогла дати пояснення та вказати причину, чому вона відмовляється йти до тата, [PERSON]. ...Поведінка дитини свідчить, що вона знаходиться у стані хронічного стресу, залякана, на її психіку здійснюється систематичний та ціле-спрямований психологічний тиск - психологічне насилля. Перебування в таких умовах негативно впливає на психоемоційний, інтелектуальний стан особистості, а в подальшому - на гармонійний розвиток особистості. Проживання в подібних умовах сприяє розвитку неврозів, психосоматичним порушенням, дезадаптації і десоціалізації. Під час зустрічей [PERSON] завжди була агресивно налаштована, відмовлялася від комунікації (співпрацювати) з [PERSON]. [PERSON] ігнорувала усі спроби [PERSON] налагодити взаємовідносини в інтересах дитини та знайти консенсус. Поведінка по відношенню до батька [PERSON] агресивно-ворожа. Привертало увагу наступне: у [PERSON]. вираз обличчя завжди мав вираз маски («кам'яне обличчя») та ігнорування («поза статуї», обличчя відвернуте від співрозмовника. [PERSON] ніколи не відпускала доньку від себе, обмежувала і перешкоджала пересуванню [PERSON] у бік батька: руки мами були ззаду на плечах у доньки, спостерігалося стискання пліч і більш тісне притискування до себе, повне бокове притискання дитини з фіксацією правої руки на талії дитини і також максимальне притискання до свого тіла. Спостерігалося обмеження не тільки у пересуванні дитини, а і у створенні непрямих перешкод контактуванню та взаємодії з донькою через рукостискання:у [PERSON] з'явилася іграшка, яку вона тримала у руках (раніше іграшок у [PERSON] ніколи не було), в подальшому іграшка була замінена котиком, якого дівчинка також тримала замотаного на руках і боялася повністю його показати татові. Це свідчить про маніпулятивний вплив, Психологічне насилля над психікою дитини для отримання бажаної поведінки та дій. Поведінка і вчинки [PERSON] свідчать про свідомий та цілеспрямований психологічний тиск на психіку дитини для зміни ставлення до батька (налаштування проти нього шляхом залякування та погроз),виконання дій, яких бажає мати, а не сама [PERSON], через страх втратити мамину любов. Такі дії можна класифікувати як психологічне насилля над особистістю. Даний стиль взаємовідносин деструктивно-пригнічений. Така поведінка і вчинки матері призводять до того, що дівчинка знаходиться у стані хронічного психоемоційного перенавантаження, відчуває постійний страх, інколи навіть жах, відчуття втрати безпеки, що в подальшому викличе невротичні, психосоматичні порушення та дезадаптацію у соціумі. Висновок: через психологічне насилля з боку матері на психіку [PERSON] її відмова проводити час разом з батьком не може враховуватися і вважатися дійсною. Під час супроводу [PERSON] 18.10.2018 у присутності співробітників поліції - старшого інспектора відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності головного управління національної поліції майора поліції Мартинової Юлії Петрівни та капітана поліції Атамана Олександра Володимировича під час передавання [PERSON] батькові спостерігалося наступне: поведінка дитини не змінилася: дитина виглядала заляканою, емоційно напруженою, дезорієнтованою, боялася вільно пересуватися, відходити від матері, постійно дивилася, як реагує мама на її дії. Цього разу [PERSON] нічого не тримала в руках, охоче пішла натактильний контакт з татом (дала свої руки йому, коли [PERSON] нахилився до доньки спитати «чи піде вона з ним?»), У цей момент спостерігалося короткотривале позитивне реагування, яке швидко змінилося переляком і притисканням до матері, а в подальшому - швидкою втечею. Поведінка [PERSON]. не змінилася (агресивно-демонстративна, вороже-ігноруюча): на контакт не йшла, налаштована була агресивно, дуже прискіпливо спостерігала за реакціями [PERSON] під час її контактування з батьком. Дії [PERSON] щодо доньки, [PERSON], вказують на свідомий, цілеспрямований, систематичний морально-психологічний тиск на особистість дитини для зміни ставлення ЇЇ до батька та небажання передавати дитину для подальших зустрічей з [PERSON]., про що свідчать наступні факти: у попередньому дослідженні (проводилося за запитом від 10.05.2018 №27369 з 11.05.2018 по 11.06.2018) було вказано на відсутність іграшок у дитини - у подальшому іграшки з'явилися; після судового засідання (відбулося 16.10.2018року), на якому зверталася увага на фізичне обмеження контактування з батьком і пересування [PERSON] (більш детальна інформація надана вище) - іграшок у руках дитини не стало, фізичне обмеження замінилося психологічним (емоційне ігнорування, візуальний контроль за емоційним реагуванням дитини), обмеження часу для виявлення причин відмови спілкування з батьком. У зв'язку з об'єктивними причинами (відрядження батька, [PERSON]) подальший супровід відбувся 15.11.2018року. Під час супроводу було виявлено наступне: [PERSON] поводилася дуже агресивно, чинила перепони для спілкування з донькою [PERSON], [PERSON] (затуляла собою дитину, у подальшому калитку), на контакт не йшла, запропоновані фрукти та дитячі журнали для дитини відмовилася брати. Для уникнення складної психоемоційної ситуації [PERSON] дуже швидко збігла з місця зустрічі. З огляду на зазначене, можна констатувати: дії [PERSON]. відповідно Закону України «Про Охорону дитинства»(Стаття 10), можуть класифікуватися як жорстоке поводження з дитиною, а саме як психологічне, зокрема домашнє насильство, у зв'язку з уразливим станом дитини, також залучення до релігійних психокультових угруповань та течій , а саме крішноїствтво (див. висновок фахівція за запитом від 10.05.2018р. №27369). [PERSON] потребує психологічного захисту відповідно до Статті 10. Закону України про охорону дитинства. (Стаття 10. Право на захист від усіх форм насильства. Кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім'ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини). Держава здійснює захист дитини від: усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, у тому числі з боку батьків; (Абзац другий частини другої статті 10 у редакції Закону № 2229-УІП від 07.12.2017); [PERSON] перешкоджає відповідно до Закону України про охорону дитинства Стаття 1 забезпеченню найкращих інтересів дитини - дії та рішення не спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та під психологічним тиском змінює та спотворює думку дитини (Статтю 1 доповнено новим абзацом згідно із Законом № 936-УІІІ від 26.01.2016). [PERSON] перешкоджає батьківському піклуванню про доньку, [PERSON], чим порушує статтю 15 Закону України про охорону дитинства: право дитини на контакт з батьками, які проживають окремо \Назва статті 15 в редакції Закону № 1397-VI від 21.05.2009\. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки - брати участь у її вихованні і право спілкуватися з нею. Висновок: у зв'язку з психологічним тиском на особистість дитини відмову проводити час з батьком не можна враховувати і брати за підґрунтя для висновків; проведене дослідження психоемоційного стану малолітньої [PERSON] дозволяє констатувати: дитина потребує захисту від психологічного насилля з боку матері, [PERSON]; враховуючи інтереси дитини, доцільним психологічно є проживання дитини з батьком - [PERSON]. В судовому засіданні допитана психолог, яка склала вказаний висновок, викладене в ньому підтвердила, детально пояснивши чому саме зроблено відповідні висновки. Висновком органу опіки та піклування від 18.10.2018 року визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON]. . Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема: Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 291 Цивільного Кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Інтереси дитини у вирішенні цього спору є першочерговими і за сукупності доказів, наданих сторонами, обставин справи суд вважає, що саме проживання з батьком відповідатиме інтересам дитини. Відповідач зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з нею до суду не подавала. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері сторони не досягли. Із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Починаючи з народження дитини до теперішнього часу батько бере участь у вихованні дитини, що підтвердила відповідач. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Велика Палата Верховного Суду, стосовно постанов Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, відступивши від висновків яких щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, зазначила таке: Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі.Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 рокуу справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11). Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09). У справі, що розглядалась, суди керувалися тим, що, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у тій справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього, з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини. Натомість у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю. Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв'язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 2 ЦПК України , згідно з частиною другою, суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина відвідує додаткові заняття з іноземної мови, гуртки; на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності матері, однак вищевикладене дослідження психолога та його пояснення в судовому засіданні, дає підстави вважати, що наявне психологічне насилля з боку матері; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням малолітньої батько не заперечує щодо спілкування з матір'ю та бабою. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, стан її здоров'я, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дитини слід визначити місце проживання її батька, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати дитину, утримувати її, спілкуватися з нею.

Outcome: approved