Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Відповідач 1, ДК «Газ України»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», Відповідач 2), третя особа: Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») про визнання незаконним та скасування, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 09.12.2019 задоволено заяву представника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. В судове засідання, призначене на 30.01.2020 представник позивача не з`явився, звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи з підстав її перебування в іншому судовому засіданні. 19.02.2020 в судовому засіданні було оголошено перерву у зв`язку із необхідністю в ознайомленні із матеріалами справи. 28.03.2020 судове засідання не відбулося з підстав перебування головуючого судді у відпустці. 28.04.2020 сторони в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженими карантинними обмеженнями. 04.06.2020 в судовому засіданні було витребувано від ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» довідку про середній заробіток позивача, та оголошено в судовому засіданні перерву з підстав необхідності ознайомлення сторони позивача з клопотанням про закриття провадження у справі. В судовому засіданні, яке мало місце 22.06.2020 було задоволено клопотання позивача про оголошення перерви у зв`язку із запровадженими карантинними обмеженнями. Ухвалою суду від 18.08.2020 заява сторони позивача про залишення позовних вимог в частині вимог про визнання незаконним і скасування рішення ДК «Газ України» як учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» №39 від 19.06.2019 задоволено, залишено вимоги у вказаній частині без розгляду. Не погоджуючись з ухвалою суду від 18.08.2020 представником ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» було подано апеляційну скаргу. 15.09.2020 справу було направлено на адресу Київського апеляційного суду. Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2020 зазначену вище апеляційну скаргу було залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18.08.2020 залишено без змін. 03.11.2020 матеріали справи надійшли на адресу Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 14.12.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 28.01.2021. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що він був незаконно звільнений з посади директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» згідно наказу ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» № 66-К від 19.06.2019 відповідно до п.5.3 Контракту №1 від 01.11.2018, п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України (далі - Контракт). Наказ ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» № 66-К від 19.06.2019 видано на підставі рішення учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» № 39 від 19.06.2019. Позивачем зазначається, що ним не порушувались умови підпункту 5.3.1 пункту 5.3 Контракту, підпункт 10.2.33 Статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», ч.2 ст.44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», фактичні підстави для звільнення відсутні, а реальною причиною звільнення позивача з посади є його повідомлення в службу комплаєнсу НАК «Нафтогаз України» про можливі ознаки конфлікту інтересів у керівника газового дивізіону з посиланням на положення Закону України «Про запобігання корупції». Вказував на те, що строк на звернення до суду ним фактично пропущено не було, оскільки такий строк починає свій відлік від дня отримання наказу про звільнення, який було отримано 03.09.2019. Разом із цим, звернувся до суду із клопотанням про поновлення такого строку посилаючись на те, що з березня 2019 року він був відсторонений від займаної посади, йому було анульовано пропуск до приміщення товариства, на його телефонні дзвінки ніхто не відповідав, письмових повідомлень не отримував. В судових дебатах, які виклав у письмовій формі просив його вимоги задовольнити повністю, визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача 2 №66-К від 19.06.2019 про звільнення позивача з посади, поновити позивача на посаді директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», стягнути з ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12 137 212, 14 грн. та судові витрати. Відповідач 1, який є засновником Відповідача 2, заперечує проти позову, зазначаючи, що: позивачем укладено низку значних правочинів (договорів купівлі-продажу природного газу) без рішення загальних зборів Відповідача 2 про надання згоди на вчинення значних правочинів; для розірвання Контракту на підставі пункту 5.3 Контракту, наявність чи відсутність вини позивача не є обов`язковою передумовою, визначальним є встановлення факту наявності дій, з якими засновник виражає незгоду, а встановлена вина позивача, лише є додатковою підставою для вказаної ініціативи засновника; приписи пп. 10.2.33 статуту Відповідача 2 та норми п. 2.2.2 Контракту, укладеного з позивачем, обумовлюють те, що вчинення Відповідачем 2 чи попереднє надання згоди на вчинення такого правочину Відповідачу 2 на суму, що перевищує 50 000 000 грн або меншу, якщо вона перевищує 50% вартості чистих активів Відповідача 2 станом на кінець попереднього кварталу, лежить виключно у компетенції загальних зборів Відповідача 2; повноваження позивача як керівника Відповідача 2 звужені та обмежені передбаченими законодавством і статутом, а також Контрактом, конкретними механізмами: перший це інститут значного правочину (співвідношення вартості правочину до розміру чистих активів) визначений ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», другий це умови Контракту, які визначають межі повноважень позивача; статутом Відповідача 2, зокрема, у розділі 11, що стосується директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», чітко визначено, що директор «готує та подає загальним зборам перелік Значних правочинів для прийняття рішення про їх вчинення» (п.11.6.11 статуту). Проте, в порушення п.11.6.11 статуту, матеріали справи не містять такого підготовленого переліку Значних правочинів для їх затвердження Загальними зборами; подання офіційних статистичних даних до відповідних державних органів не позбавляло можливості позивача отримати інформацію щодо фінансових показників по місцю роботи, адже він як директор ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у своєму прямому підпорядкуванні має бухгалтера, який має доступ до оборотно-сальдових відомостей, які бухгалтерія ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» оновлює щоденно. Позивач звернувся за захистом свого права до суду з пропущенням строку, що встановлений законом для такого звернення, оскільки: позивачу було відомо про підстави звільнення 21.06.19; у позивача існує обов`язок доведення факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що позивачем не доведено. Відповідач 2 заперечує проти позову, зазначаючи, що: твердження позивача про те, що в наказі про звільнення повинні були бути зазначені конкретні пункти контракту за невиконання чи неналежне виконання яких відбулося звільнення є необґрунтованим, оскільки законодавство не передбачає такої вимоги; припинення на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України трудових відносин між Відповідачем 2 та позивачем є правомірним, оскільки ініціатива засновника, визначена пунктом 5.3 Контракту, є самостійною підставою для його розірвання; підставою для дострокового розірвання Контракту та звільнення позивача з посади є невиконання ним своїх обов`язків, покладених на нього п.10.2.33 статуту Відповідача 2 та ч.2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а саме укладення значних правочинів без надання згоди загальними зборами учасників. для розірвання Контракту на підставі пункту 5.3 Контракту, наявність чи відсутність вини позивача не є обов`язковою передумовою; визначальним у даному випадку є встановлення факту наявності дій, з якими засновник виражає незгоду, а встановлена вина позивача, лише є додатковою підставою для вказаної ініціативи Засновника статутом Відповідача 2, зокрема у розділі 11, що стосується директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», чітко визначено, що директор готує та подає загальним зборам перелік значних правочинів для прийняття рішення про їх вчинення (п.11.6.11 статуту), проте в порушення зазначеного пункту статуту, матеріали справи не містять такого підготовленого переліку значних правочинів для їх затвердження загальними зборами; Відповідачем 2 встановлено факт порушення позивачем умов Контракту, статуту та законодавства, що є підставою для реалізації ініціативи засновника та припинення дії контракту з позивачем; твердження позивача про те, що до здавання квартальної звітності, він не мав об`єктивної можливості визначити чи відносяться договори до значних правочинів, оскільки віднесення правочинів до значних відбувається в залежності від вартості чистих активів підприємства, є сумнівним, оскільки у позивача існувала можливість зробити розрахунок чистих активів Відповідача 2 на конкретну дату погодження (вчинення) правочину шляхом аналізу даних бухгалтерського обліку та оформити визначений на конкретну дату розмір чистих активів бухгалтерською довідкою; позивач звернувся за захистом свого права до суду з пропущенням строку, що встановлений законом для такого звернення, оскільки позивачу було відомо про підстави звільнення до 03.09.2019 (дати вручення та ознайомлення позивача з наказом №66-К від 19.06.2019); у позивача існує обов`язок доведення факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права; Відповідач 2 виконав свій обов`язок, покладений на нього законодавством, та здійснив заходи, направлені на повідомлення позивача про його звільнення 20.06.2019 та необхідність отримати належно оформлену трудову книжку; наказ № 66-К про звільнення позивача є законним та обґрунтованим з огляду на законність та обґрунтованість актів, на підставі яких він був прийнятий, а саме рішення ДК «Газ України» №39 від 19.06.2019 та протоколу правління НАК «Нафтогаз України» №313 від 18.06.2019. В процесі розгляду справи сторона Відповідача 2 також вказувала на те, що позивач не може бути поновлений на посаді у зв`язку із тим, що на момент розгляду справи строк дії укладеного з позивачем Контракту закінчився, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі. Третя особа в своїх поясненнях просить відмовити позивачу у задоволені позову посилаючись на: «нехтування» позивачем приписами п. 2.2.2. Контракту, п. 11.6.6. та 10.2.33 статуту, що призводить до створення конфлікту повноважень загальних зборів учасників та директора; позивачем в порушення вимог ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» укладено договори без рішення загальних зборів про надання згоди на вчинення таких значних правочинів; позивач мав можливість отримати дані щодо фінансових показників на будь-яку дату, в т.ч. і станом на 31.12.2018. Крім того сторона відповідачів та третя особа просили закрити провадження у справі посилаючись на те, що спір виник з корпоративних правовідносин, і є таким, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 14.08.2018, протокол № 439, рішенням засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» від 15.08.2018, створене ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», затверджено його статут та обрано директором позивача. Позивач зазначав, що ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» створювалось з метою збільшення обсягів продажу природного газу підприємствами НАК «Нафтогаз України» на ринку. Пункт 10.2.33 статуту було викладено саме у такій редакції, з метою надання позивачу можливості оперативного укладення договорів купівлі - продажу природного газу, оскільки час для прийняття рішення про їх підписання варіюється від 10 до 30 хвилин. Засновником та єдиним учасником ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» є ДК «Газ України». Вищим органом управління Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» відповідно до п. 6.1. Статуту ДК «Газ України НАК «Нафтогаз України» є засновник (акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») в особі уповноваженого органу. Уповноваженим органом Засновника є правління Засновника (правління акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»). 01.11.2018 з позивачем було укладено Контракт № 1 терміном на 2 роки, тобто до 01.11.2020, згідно з яким [PERSON] призначається на посаду директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» (т.1 а.с. 49 - 57). В подальшому до розділу 3 Контракту було внесено зміни щодо умов матеріального забезпечення позивача, як керівника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» (т.1 а.с. 58-59). В грудні 2018 року позивач звернувся до служби комплаєнсу НАК «Нафтогаз України» з повідомленням про можливі ознаки конфлікту інтересів у керівника газового дивізіону [PERSON] , який займав керівні посади в ТОВ «ЕРУ Трейдинг», яке є конкурентом як ТОВ ««Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» так і НАК «Нафтогаз України» на ринку природного газу (т.1 а.с. 175). Позивач стверджує, що 15 лютого 2019 року керівником газового дивізіону НАК «Нафтогаз України» [PERSON]. [PERSON] було запропоновано підписати заяву про звільнення без зазначення дати написання заяви, що підтверджується листом-зверненням [PERSON] №125/01-113 від 18.02.2019 на ім`я директора, Голови комісії з припинення ДК «Газ України» Діденка О.В. (т.1 а.с. 135-139). Наказом ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» від 18.02.2019 №22-к було створено комісію з перевірки інформації, отриманої від позивача 18.02.2019 (т.1 а.с. 158). На виконання зазначеного вище наказу, комісією було складено акт перевірки інформації, отриманої від директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» від 18.02.2019 (т.1 а.с. 160-163). За результатами перевірки встановлено, що інформація, викладена у зверненні директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] та інформація, отримана шляхом опитування причетних працівників Товариства підтверджується. За наслідками перевірки інформації комісією, з метою недопущення порушення законних прав працівників ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», було рекомендовано повідомити про визначені факти та ситуацію, яка склалася в Товаристві, Голову правління НАК «Нафтогаз України», Службу комплаєнсу НАК «Нафтогаз України» та Комітет з етики при Наглядовій раді НАК «Нафтогаз України». На виконання рішення Комісії по перевірці інформації, отриманої від директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» від 18.02.2019, директором, головою комісії з припинення діяльності ДК «Газ України» [PERSON] 18.02.2019 були скеровані відповідні листи №31/15-390, 31/15-391, 31/15-392 на адресу Голови правління НАК «Нафтогаз України» [PERSON] , Комітету з етики наглядової ради НАК «Нафтогаз України», Служби комплаєнсу НАК «Нафтогаз України», з метою недопущення порушення вимог чинного законодавства України, внутрішніх документів НАК «Нафтогаз України» та законних інтересів працівників ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» в яких [PERSON] просив розглянути обставини, наведені в листі ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та вжити відповідні заходи (т.1 а.с. 164 - 166) Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 12.03.2019, протокол №127, за наслідками заслуховування доповіді директора з інтегрованого газового бізнесу [PERSON] , було погоджено рішення ДК «Газ України» про припинення повноважень директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (т.1 а.с. 167-169). Рішенням учасника №23 ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» від 12.03.2019 було припинено повноваження директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] 12.03.2019 (т.1 а.с 170). Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 13.03.2019, протокол №136, рішенням учасника №24 від 13.03.2019, директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» було відсторонено від роботи з 14.03.2019 по 20.06.2019, а рішення учасника №23 від 12.03.2019, яким було припинено повноваження директора Відповідача 2 - скасовано (т.1 а.с. 171 - 173). Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» 18.06.2019, протокол №313 за наслідками заслуховування доповіді директора з інтегрованого газового бізнесу [PERSON] , погоджено рішення Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» як єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про припинення Контракту від 01.11.2018 № 1 з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] та звільнення його з посади (за підп. 5.3.1 Контракту; п.8 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України) (т.1 а.с. 94-98). 19.06.2019 прийнято рішення єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №39 - припинити 20.06.2019 Контракт № 1 від 01.11.2018, який укладено з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON], та звільнити [PERSON] з посади директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» відповідно до пункту 5.3 цього Контракту та п.8 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с. 99-100). В порядку денному цього рішення вказується, що розглядається питання звільнення за пп. 5.3.1. Контракту. 19.06.2019 наказом № 66-К тимчасово виконуючої обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON], [PERSON] , директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», 20.06.2019 звільнено відповідно до пункту 5.3 Контракту № 1 від 01.11.2018, який укладено з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п.8 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с. 23). 20.06.2019 з позивачем було проведено остаточний розрахунок, що підтверджується довідкою від 09.12.2019 (т.2 а.с. 187). В процесі розгляду справи сторона відповідачів та третя особа посилалися на те, що провадження підлягає закриттю у зв`язку із підвідомчістю справи судам господарської юрисдикції. Вказане твердження учасників суд не може прийняти до уваги виходячи із наступного. З матеріалів справи убачається, що звільнення позивача з посади директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» відбулося на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України. 01.06.2014 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого частину першу статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 такого змісту «5) припинення повноважень посадових осіб». Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачення такої підстави розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх - мінімальний розмір вихідної допомоги у розмірі середньої заробітної плати за шість місяців. З огляду на вказане під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення. За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України). До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 10 жовтня 2013 року набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, юрисдикція господарського суду поширювалася на вищевказані спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року - за участю будь-яких юридичних осіб. З огляду на те, що позивач оскаржує його звільнення з посади директора за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а не за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу, спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18. В процесі розгляду справи сторона позивача наполягала на тому, що фактично, звільнення з посади позивача відбулося за наслідками його повідомлення про можливі ознаки конфлікту інтересів та наявності корупційних ризиків у керівника газового дивізіону [PERSON] , який займав керівні посади в ТОВ «ЕРУ Трейдинг», яке є конкурентом як ТОВ ««Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» так і НАК «Нафтогаз України» на ринку природного газу, а не з підстав порушення позивачем умов укладеного Контракту. Відповідачі та третя особа у своїх відзивах та поясненнях, жодним чином не відреагували на зазначені позивачем обставини. Під час розгляду справи по суті, такі твердження не спростовували, хоча сторона позивача наполягала на їх існуванні та надавала відповідні докази. Крім того, позивач посилався на те, що в межах процесуального закону, враховуючи дійсні, на його думку, підстави звільнення обов`язок доказування про правомірність прийнятого рішення, покладається на сторону відповідача. Зважаючи на зазначене, суд вважає за можливе відмітити наступне. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положенням частини 3 статті 81 ЦПК України (в редакції чинній, на момент звернення до суду) визначено, що у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Чинна редакція 3 статті 81 ЦПК України зазначає, що у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. Таким чином, з урахуванням підтверджених стороною позивача обставин про його повідомлення наявності у керівника газового дивізіону конфлікту інтересів, відсутності заперечень цих обставин зі сторони відповідачів та третьої особи, суд вважає, що обов`язок доказування правомірності звільнення позивача з посади, покладається на відповідачів. 10.10.2018 правлінням НАК «Нафтогаз України» (витяг з протоколу №531) було прийняте рішення здійснювати продаж природного газу, що імпортується Компанією, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за ринковими цінами відповідно до Порядку купівлі-продажу природного газу між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», для подальшої його реалізації суб`єктам ринку природного газу з урахуванням вимог чинного законодавства та затверджений порядок Порядок купівлі-продажу природного газу між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (т.1 а.с. 104-129). Позивач стверджує, що для виконання цілей, які були поставлені перед ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» ним, починаючи з жовтня 2018 року на виконання вказаного вище рішення укладались договори купівлі-продажу природного газу з відповідними суб`єктами ринку природного газу. 12.10.2018 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» було укладено рамковий договір №1/10/18 купівлі - продажу природного газу. В межах вказаного вище рамкового договору 21.01.2019 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» укладено Індивідуальний договір купівлі-продажу природного газу від 21.01.2019 №8 обсягом 6 661 тис.куб. м на суму 64 944 779 грн. з ПДВ (т.2 а.с. 149 - 162). 17.10.2018 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «Євроенерготрейд» було укладено рамковий договір №08/10/18 купівлі - продажу природного газу. В межах вказаного вище рамкового договору 21.01.2019 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «Євроенерготрейд» 06.02.2019 укладено Індивідуальний договір купівлі-продажу природного газу від №8 на суму 88 620 000 грн. з ПДВ (т. 2 а.с. 160-171). 25.10.2018 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «ЕРУ ТРЕЙДИНГ» було укладено рамковий договір №37/10/18 купівлі - продажу природного газу. В межах вказаного вище рамкового договору 11.02.2019 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ТОВ «ЕРУ ТРЕЙДИНГ» укладено Індивідуальний договір купівлі-продажу природного газу від №9 на суму 81 577 206 грн. з ПДВ (т.2 а.с. 172 - 180). Суд звертає увагу на те, що зазначені вище правочини були виконані, відомостей про їх оспорювання зі сторони ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» чи інших осіб, матеріали справи не містять, що свідчить про їх укладення в інтересах ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг». В судовому засіданні представники Відповідача 2 проти зазначених обставин не заперечували. Як вже було зазначено вище, рішенням правління НАК «Нафтогаз України» 18.06.2019, протокол №313 за наслідками заслуховування доповіді директора з інтегрованого газового бізнесу [PERSON] , погоджено рішення ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» як єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про припинення Контракту від з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] та звільнення його з посади (за підп. 5.3.1 Контракту; п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП). У вказаному рішенні зазначено, що розмір чистих активів ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» станом на 31.12.2018 відповідно до даних річної фінансової звітності товариства за 2018 рік становив 46 481 грн., тобто сума значного правочину в період з 01.01.2019 по 31.03.2019 становила 23 240, 50 грн. Частиною 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Статутом ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» (т.1 а.с. 60-78) в редакції від 15.08.2018 визначено, що до виключної компетенції загальних зборів товариства належить, зокрема, прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або попереднє надання згоди на вчинення такого правочину (підп. 10.2.33 статуту). Пунктом 3 рішення правління від 14.08.2018, протокол №439 (зі змінами, внесеними рішенням правління від 20.12.2018, протокол №701) ДК «Газ України» як засновника та єдиного учасника товариства зобов`язано забезпечити попереднє погодження правлінням Компанії всіх рішень загальних зборів учасників та затверджено перелік питань, рішень ДК «Газ України» з яких такого погодження не потребує. До цього переліку не належить прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або попереднє надання згоди на вчинення такого правочину. Позивачем в період січня - лютого 2019 року було укладено договори купівлі - продажу природного газу від 21.01.2019 №8 вартістю 66 944 779 грн. з ПДВ, від 06.02.2019 №8 вартістю 88 620 000 грн. з ПДВ, від 11.02.2018 №9 вартістю 81 577 206 грн. з ПДВ. Під час перевірки Службою внутрішнього аудиту встановлено відсутність рішень загальних зборів учасників товариства про надання згоди на вчинення таких значних правочинів або попереднє надання згоди на вчинення таких правочинів. З наведеного убачається, що позивачу інкриміновано укладення значних правочинів без дотримання підп. 10.2.33 статуту та ч.2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Окрім наведеного у вказаному протоколі зазначено наступне: «Відповідно до умов Індивідуального договору у листопаді 2018 року Компанія (Продавець) передала, а Товариство (Покупець) прийняло на ВТТ 103 471 072 куб. м. природного газу. Вартість поставленого газу становить 1 160 779 873, 74 грн., про що компанія та Товариство підписали Комерційний акт приймання - передачі природного газу від 30.11.2018 №1К-1/11/18-НТУ. Зазначений акт зі сторони Товариства підписав [PERSON] , директор Товариства. Згідно умовами Індивідуального договору до 14.12.2018 Компанія повинна була отримати від Товариства 100 % коштів за поставлений у листопаді 2018 року природний газ. Компанія зверталася до Товариства (лист від 29.12.2018 №18-8429/1.2-18, претензія від 19.04.2019 №18-3448/1.17-19) з вимогою погашення зазначеної заборгованості в розмірі (станом на 19.04.2019) 319 420 161, 76 грн., 7 725 320, 55 грн. втрат від інфляції та 3% річних у розмірі 3 467 271, 61 грн. за періоди порушення строків сплати за придбаний природний газ, однак до цього часу питання не врегульовано. Розмір втрат Компанії від інфляції за період з 30.10.2018 до 13.03.2019, становить 4 807 273, 43 грн., розмір платежу за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних становить 2 469 630, 57 грн. Офіційної відповіді щодо причин виникнення заборгованості з оплати за отриманий у листопаді 2018 року природний газ від Товариства до Компанії не надходило. За поясненнями працівників Товариства, отриманими в робочому порядку, отримані від Компанії та не поставлені споживачам у листопаді 2018 року обсяги природного газу були закачані Товариством у ПСГ АТ «Укртрансгаз», де і зберігаються на цей час відповідно до тарифів за зберігання, що є додатковими операційними витратами Товариства в розмірі 2 181 602, 42 грн. за закачування нереалізованого природного газу. Відсутність контролю фактичного виконання укладених контрактів з контрагентами призвело до неможливості отримання Компанією повної собівартості поставленого Товариству природного газу в розмірі 312 618 609, 71 грн. як у листопаді 2018 року, та і станом на сьогодні. Додаткові витрати Товариства на зберігання природного газу в ПСГ АТ «Укртрансгаз» з листопада 2018 року. Неотримання Товариством запланованого прибутку відповідно до наказу Товариства від 12.10.2018 №5 «Про встановлення мінімальної торгівельної надбавки» в розмірі 4 879 536, 67 грн. Скорочення обігових коштів Компанії призводить до необхідності пошуку джерел їх поповнення, в тому числі і за рахунок залучення кредитних коштів. Викладене вище свідчить про невиконання [PERSON] обов`язку, визначеного п.1.1. Контракту №1, а саме про незабезпечення ним ефективного використання та збереження закріпленого за Товариством майна». Далі, вказаний протокол містить посилання на зміст Контракту: «Контрактом №1 передбачено підстави для його розірвання за ініціативою Засновника та звільнення Керівника з посади, зокрема: невиконання Керівником рішень правління, організаційно - розпорядчих актів, доручень Засновника, вказівок голови правління Засновника та виконуючого обов`язки та/або обов`язків, покладених на керівника цим контрактом, статутом Товариства за законодавством (підп. 5.3.1).» «Невиконання [PERSON] своїх обов`язків, покладених на нього п.10.2.33 статуту Товариства та ч.2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а саме укладення значних правочинів без надання згоди загальними зборами учасників, є підставою для дострокового розірвання Контракту №1 та звільнення [PERSON] з посади згідно з підп. 5.3.1 Контракту; п.8 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України». Пункт 10.2.33 статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» та ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначають компетенцію загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю, однак не містять обов`язків директора товариства. При вирішенні питання щодо укладення позивачем зазначених правочинів суд враховує наступне. Частиною першою статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції, що діяла на день вчинення позивачем правочинів) передбачено, що статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини). Пунктом 10.2.33 статуту Відповідача 2 до компетенції загальних зборів Товариства віднесено прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину. При цьому суд звертає увагу на те, що укладення позивачем зазначених правочинів не вимагало прийняття загальними зборами рішення про надання згоди на вчинення значного правочину та надання попередньої згоди на вчинення значного правочину, оскільки за змістом п. 10.2.33 статуту Відповідача 2 однозначно передбачено прийняття одного з двох рішень - надання згоди або попереднє надання згоди на вчинення значного правочину. Таким чином прийняття одного рішення виключає необхідність прийняття іншого рішення. Пунктом 10.2.37 статуту Відповідача 2 визначено, що до виключної компетенції загальних зборів віднесено питання про попереднє погодження вчинення Товариством правочину на суму, що перевищує 50 000 000 (п`ятдесят мільйонів) гривень або еквівалент цієї суми в іншій валюті, розрахований за курсом Національного банку України, станом на 31 грудня року, що передує року вчинення відповідного правочину, окрім укладення договорів купівлі-продажу природного газу на суму, яка не перевищує 3 000 000 000 (три мільярди) гривень, а також договорів транспортування, розподілу та зберігання (закачування, відбору) природного газу. Отже п. 10.2.37 статуту Відповідача 2 виключає із виключної компетенції загальних зборів питання про попереднє погодження вчинення укладення договорів купівлі-продажу природного газу на суму, яка не перевищує 3 000 000 000 (три мільярди) гривень, а також договорів транспортування, розподілу та зберігання (закачування, відбору) природного газу. Позивач в своїх поясненнях зазначав, що вказана норма спеціально була включена до статуту Відповідача 2 з метою забезпечення можливості директора товариства, з урахуванням особливостей роботи на ринку купівлі-продажу природного газу, оперативно укладати договори купівлі-продажу природного газу без отримання попередньої згоди незалежно від вартості чистих активів, для того щоб товариство могло виконувати задачі, які були перед ним поставлені. Це твердження стороною відповідачів не спростовувалося. Суд звертає увагу на те, що рішенням учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» від 14.03.2019 №25 було затверджено статут ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у новій редакції (т.2 а.с. 112 - 150). Спеціальний порядок отримання директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину статутом ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» або іншими нормативними актами Відповідачів 1 та 2 не встановлений. Крім того, ні статут, ні Контракт не встановлюють строків отримання згоди на вчинення значного правочину, у випадках коли попереднє надання згоди не вимагається, та відповідно не встановлюють і обов`язку директора звернутись за отриманням такої згоди у певні строки. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону до компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі її утворення). Путом 11.5. статуту Відповідача 2 встановлено, що до компетенції Директора належать всі питання діяльності Товариства крім тих, що віднесені до виключної компетенції загальних зборів. В п. 11.6. статуту зазначено: «З урахуванням обмежень, встановлених статутом та законодавством Директор: 11.6.5. без довіреності діє від імені Товариства, представляє інтереси Товариства та вчиняє від його імені правочини самостійно або з урахуванням обмежень, передбачених Статутом або рішеннями загальних зборів; 11.6.6. вчиняє правочин (якщо рішення про його вчинення належить до компетенції загальних зборів, за умови отримання такого рішення) на суму, меншу 50 000 000 гривень (п`ятдесят мільйонів гривень) або еквівалент цієї суми у будь-якій іншій валюті, розрахований за курсом Національного банку України, станом на 31 грудня року, що передує року вчинення відповідного правочину. 11.6.11. готує та подає загальним зборам перелік Значних Правочинів для прийняття рішення про їх вчинення.» Пунктом 2.2.1 Контракту встановлено, що керівник має право діяти від імені Товариства, представляти інтереси Товариства та вчиняти від його імені всі правочини самостійно або за умови прийняття рішення уповноваженим органом Товариства у випадках, передбачених статутом. Згідно п. 2.2.2 Контракту, керівник має право вчиняти правочини (якщо рішення про його вчинення належить до компетенції загальних зборів, за умови отримання такого рішення) на суму, меншу 50 000 000 гривень (п`ятдесят мільйонів гривень) або еквівалент цієї суми у будь-якій іншій валюті, розрахований за курсом Національного банку України, станом на 31 грудня року, що передує року вчинення відповідного правочину. При цьому суд не може погодитися із твердженням сторони Відповідача 2 про те, що здійснення повноважень директором товариства обмежене виключно реалізацією ним тих прав та обов`язків, які прямо передбачені статутною документацією та контрактом на здійснення повноважень, оскільки це не узгоджується з ч. 2 ст. 39 Закону «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та п. 11.5. статуту. Також суд не погоджується з твердженням Відповідачів про те, що відсутність в матеріалах справи переліку значних правочинів, обов`язок подання яких директором товариства загальним зборам передбачено пунктом 11.6.11 статуту, для прийняття рішення про їх вчинення згідно з п.10.2.33 статуту, свідчить про невиконання позивачем своїх обов`язків, оскільки статутом ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» розрізняються рішення загальних зборів, якими погоджується вчинення правочинів (п.10.2.33 статуту) від рішень про вчинення правочинів (про які йдеться у підпункті 11.6.11. статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг»), адже внаслідок прийняття загальними зборами рішення про погодження правочину у директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» виникає право на укладення погоджених правочинів, в той час у випадку прийняття рішення про укладення правочину у директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» виникає обов`язок вчинити такий правочин. Так статут відносить до компетенції загальних зборів прийняття рішення про укладення правочинів щодо придбання частки учасника (п.10.2.13.); про спільну діяльність (10.2.35), стосовно корпоративних прав належних товариству (10.2.32). У витязі з протоколу правління №531 (т.1 а.с. 104-107) зазначено, що директор з проблемної заборгованості, газорозподільних систем та роздрібного газопостачання «Групи Нафтогаз» [PERSON] повідомив, що «…З жовтня 2018 року у Компанії впроваджується нова модель реалізації природного газу, що не підпадає під дію спеціальних обов`язків, а саме компанія здійснюватиме продаж імпортованого природного газу ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - Товариство) для подальшої реалізації ним природного газу іншим суб`єктам ринку природного газу. … Також згідно з п. 10.2.33. статуту товариства до компетенції загальних зборів товариства належить прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину.» В п.1 цього витягу вказано, що правління вирішило здійснювати продаж природного газу, що імпортується Компанією, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за ринковими цінами відповідно до Порядку купівлі-продажу природного газу між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», для подальшої його реалізації суб`єктам ринку природного газу з урахуванням вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 5.3.1. Контракту невиконання рішень правління Засновника є підставою для розірвання Контракту. Згідно з п. 4.6. Порядку купівлі-продажу природного газу між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» затвердженого рішенням правління 10.10.2018 року протокол № 531 у разі неотримання Уповноваженою особою Продавця (НАК «Нафтогаз України») в обумовлені у Пропозиції строки Підтвердження від Покупця (ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг»), така пропозиція буде вважатись непідтвердженою, та Продавець не матиме жодних зобов`язань перед покупцем. З пояснень позивача убачається, що строки в таких Пропозиціях визначались на рівні 10-30 хвилин і відповідно цей час відводився ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на укладення відповідного договору з власним контрагентом і тому фізично неможливо було отримати від загальних зборів попередню згоду на вчинення значного правочину. Вказані обставини стороною відповідачів не спростовувалися. Позивач вказував, що фінансова звітність ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» була підготовлена та подана в межах норм чинного законодавства 28.02.2019. Матеріали справи містять відомості про те, що річна звітність була подана 26.03.2019 (т.2 а.с. 131 - 148). Таким чином доводи про те, що позивач мав можливість до подання звітності отримати у бухгалтера інформацію про вартість чистих активів товариства на будь-яку дату, не узгоджуються з наявними в матеріалах справи доказами. Враховуючи, що Індивідуальний договір від 21.01.2019 №8 з ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», Індивідуальний договір від 06.02.2019 №8 з ТОВ «Євроенерготрейд», Індивідуальний договір від 11.02.2019 №9 з ТОВ «ЕРУ ТРЕЙДИНГ», які є договорами купівлі-продажу природного газу, укладені щодо обсягів природного газу вартість яких не перевищує 3 000 000 000 грн, їх укладення відповідно до пунктів 10.2.33 та 10.2.37 не потребує попереднього надання згоди загальними зборами ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг». Подібні висновки викладені у висновку науково правової експертизи від 11.08.2020 (т.4 а.с. 31-47). Посилання сторони відповідачів про те, що позивач вже здійснював погодження значних правочинів, та більше того, обґрунтовував таке погодження у т.ч. нормами статуту Відповідача 2, зокрема звертався листом №125/01-173 надати згоду на укладення значного правочину, а саме договору постачання природного газу з ПАТ «Центренерго» (т.2 а.с. 182-186) на суму, що перевищує 600 млн. грн судом до уваги не беруться, виходячи із того, що такі правочини суттєво відрізняються за своєю юридичною природою. Частиною першою статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено: 21) оптовий покупець - суб`єкт господарювання, який придбаває природний газ на підставі договору купівлі-продажу не для власного споживання; 27) постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; 28) постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів; 37) споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. Статтею 12 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Пунктом 1.1 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 № 201 встановлено, що ці Ліцензійні умови є обов`язковими для суб`єктів господарювання незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з постачання природного газу. Отже, Закон України «Про ринок природного газу», інші нормативні акти (Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 16.02.2017 року № 201), якими регулюється діяльність на ринку природного газу, розрізняють договір постачання природного газу та договір купівлі-продажу природного газу. За договором постачання природного газу, природний газ передається споживачу для власного споживання, а не для перепродажу. За договором купівлі-продажу природний газ придбавається оптовим покупцем (а не споживачем) не для власного споживання. Діяльність з постачання природного газу підлягає ліцензуванню, діяльність з купівлі-продажу ліцензуванню не підлягає. В судовому засіданні представник Відповідача 2 підтвердив цю інформацію. Укладення договору постачання природного газу з ПАТ «Центренерго», потребує попереднього погодження загальними зборами згідно з п.10.2.37 статуту Відповідача 2, оскільки договір з ТОВ «Центренерго» є договором постачання природного газу, а не договором купівлі-продажу. Відтак, звернення позивача до загальних зборів ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» листом №125/01-173 про надання згоди на укладення договору постачання природного газу з ПАТ «Центренерго» не свідчить про необхідність отримання згоди для укладення договору купівлі-продажу, якими є договори, укладені з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», ТОВ «Євроенерготрейд» та ТОВ «ЕРУ ТРЕЙДИНГ». Резюмуючи наведене, суд приходить до висновку, що твердження сторони Відповідачів про невиконання позивачем обов`язків, покладених на нього п. 10.2.33 статуту та ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» матеріалами справи не підтверджуються. Крім цього, у витязі з протоколу правління №313 від 18.06.2019 зазначається про: «невиконання [PERSON] обов`язку, визначеного п.1.1. Контракту, а саме незабезпечення ним ефективного використання та збереження закріпленого за ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» майна, оскільки отримані від Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на підставі Рамкового договору купівлі-продажу природного газу від 11.10.2018 та індивідуального договору №1/11/18-НТУ від 12.10.2018 та не поставлені споживачам у листопаді 2018 року обсяги природного газу були закачані Товариством у підземні сховища газу (ПСГ) АТ «Укртрансгаз», де і зберігались відповідно до тарифів за зберігання, що є додатковими операційними витратами Товариства. Представник позивача з приводу зазначених обставин пояснив, що обсяги природного газу утворились внаслідок відмови одного з контрагентів, а саме ТОВ «Міжнародна газова компанія» від отримання природного газу, і позивач як директор який має забезпечити збереження майна товариства вжив відповідні заходи, оскільки іншого способу зберігати природний газ окрім його закачування в ПСГ немає. Крім того, рішення про закачування природного газу в ПСГ було погоджене рішенням учасника №12 від 20.12.2018 (т.1 а.с. 101-103), яким ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» було погоджено укладення договору застави природного газу з АТ «Укртрансгаз», оскільки передати його в заставу без закачування у підземні сховища газу неможливо. У витязі з протоколу № 701 від 20.12.2018 правління ПАТ НАК «Нафтогаз України» зазначається, що [PERSON] повідомив, що згідно з п. 3 підрозділу 2 Розділу VIII Кодексу газотранспортної системи фінансове забезпечення виконання замовником послуг транспортування зобов`язань щодо оплати за вчинення дій з врегулювання добового небалансу обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи та відбираються з неї, надається оператору газотранспортної системи разом з поданням номінації, зокрема у формі передачі замовником послуг транспортування в заставу оператору газотранспортної системи природного газу, який знаходиться в газосховищах. Крім того, запропонував прийняти рішення, яким надати право ДК засновнику та єдиному учаснику ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» без попереднього погодження правлінням Компанії приймати рішення загальних зборів учасників Товариства з питання про попереднє погодження вчинення Товариством правочинів щодо надання в заставу природного газу на суму, яка не перевищує 3 000 000 000 (три мільярди) гривень для забезпечення зобов`язань товариства за договорами транспортування природного газу, укладеними з АТ «Укртрансгаз». Рішенням учасника №12 від 20.12.2018 було погоджено укладення договору застави природного газу з АТ «Укртрансгаз» щодо передачі АТ «Укртрансгаз» в заставу природного газу, який належить Товариству на праві власності для забезпечення зобов`язань Товариства за договором транспортування природного газу №1810000347 від 11.10.2018 в обсягах відповідно до Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015, але не більше 3 000 000 000 (три мільярди) грн. Згідно з п. 3 глави 2 розділу VIII Кодексу газотранспортної системи фінансове забезпечення виконання замовником послуг транспортування зобов`язань щодо оплати послуг балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї, надається оператору газотранспортної системи разом з поданням номінації/місячної номінації в тому числу у формі передачі в заставу оператору газотранспортної системи природного газу, який знаходиться в газосховищах. Відтак, закачування природного газу у підземні сховища газу не можна вважати порушенням позивачем умов Контракту, оскільки ці дії були погоджені рішенням учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на направлені на забезпечення його інтересів. Крім того суд звертає увагу на те, що факт неефективного використання майна та незабезпечення збереження майна повинні встановлюватись належними та допустимими доказами, такими як висновки аудиту, результати ревізії тощо, яких до матеріалів справи надано не було. Враховуючи ненадання суду належних та допустимих доказів про невиконання позивачем обов`язку передбаченого п.1.1. Контракту, а саме про незабезпечення ефективного використання та збереження закріпленого за ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» майна, суд оцінює вказані твердження як не доведені. В процесі розгляду справи представники Відповідачів не надали пояснень про те, зберігання якого закріпленого за товариством майна не забезпечив позивач. Таким чином, правомірність звільнення позивача з посади на підставі зазначеної обставини, не доведені належним чином. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В матеріалах справи міститься клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із позовною заявою. В судовому засіданні встановлено, що сторона Відповідача 2 20.06.2019 та 27.06.2019 направляла на адресу позивача листи про необхідність отримання трудової книжки, однак вказані листи поверталися на адресу відправника без вручення з підстав «за закінченням строку зберігання» та «інші причини» (т.2 а.с. 105 -110), що не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, подібна відмітка не дає суду обґрунтованих підстав для визначення факту належного повідомлення позивача, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особа, якій адресовано лист, не виявлено в місці проживання. Суд також звертає увагу на те, що позивач з березня 2019 року був відсторонений від займаної посади та не мав доступу до приміщення Відповідача 2 для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки у більш стислі строки. Разом із цим в процесі розгляду справи встановлено, що наказ про звільнення був вручений позивачу 03.09.2019, а з позовною заявою позивач звернувся до суду 06.09.2019. Таким чином, клопотання позивача про поновлення пропущеного строку задоволенню не підлягає, оскільки згідно з ст. 233 КЗпП обчислення строку проводиться саме з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача з посади на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, відбулося без дотримання норм чинного законодавства України. Щодо вимоги позивача про поновлення його на посаді, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Як вже було встановлено вище, позивач перебував з Відповідачем 2 у трудових відносинах на підставі Контракту, який відповідно до п. 6.1 був укладений з дати його підписання терміном на 2 роки та діяв з 01.11.2018. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (стаття 21 КЗпП України). Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Сторона Відповідача 2 вказувала на те, що на момент розгляду справи дія укладеного із позивачем Контракту припинилася. Жодних додаткових угод про продовження терміну його дії не існує. За таких обставин, позивач не може бути поновлений на роботі в будь - якому випадку. Після закінчення строку дії контракту трудові відносини сторін припиняються в силу положень п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, підписуючи строковий трудовий договір, працівник надає згоду на роботу на певній посаді на визначений строк і погоджується на припинення такого договору після закінчення строку, на який його укладено. З урахуванням наведеного, правових підстав для поновлення позивача на посаді, суд не убачає. Разом із цим, суд вважає за можливе зазначити наступне. Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Матеріали справи свідчать про те, що розгляд справи тривав більше одного року з незалежних від позивача обставин (зміни першочергово визначеного порядку розгляду справи, запровадження карантинних обмежень, перебування матеріалів справи в суді апеляційної інстанції). Враховуючи висновки суду про те, що позивача було звільнено із займаної посади без достатніх правових підстав, винних дій роботодавця, які призвели до втрати можливості отримувати заробітну плату, суд приходить до висновку про правомірність стягнення з Відповідача 2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який слід вираховувати з моменту неправомірного звільнення до моменту закінчення дії Контракту із одночасною зміною дати звільнення з 20 червня 2019 року на 01 листопада 2020 року і формулювання підстав звільнення з «відповідно до п. 5.3. Контракту № 1 від 01.11.2018, який укладений з директором ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України» на «у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України». Такий спосіб захисту буде відповідати приписам чинного трудового законодавства, оскільки саме такий спосіб передбачений у випадку неправомірного звільнення працівника. У зв`язку із зазначеним, вимога позивача про скасування наказу про його звільнення задоволенню не підлягає, оскільки судом було встановлено порушення норм трудового законодавства при звільненні позивача, та захищено його трудові права у передбачений законом спосіб. Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаної ї постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно з п.п. «б» п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Судом встановлено, що з моменту звільнення позивача з посади до закінчення дії Контракту минуло 343 робочі дні (червень 2019 - 6, липень 2019 - 23, серпень 2019 - 21, вересень 2019 - 21, жовтень 2019 - 22, листопад 2019 - 21, грудень 2019 - 21, січень 2020 - 21, лютий 2020 - 20, березень 2020 - 21, квітень 2020 - 21, травень 2020 - 19, червень 2020 - 20, липень 2020 - 23, серпень 2020 - 20, вересень 2020 - 22, жовтень 2020 - 21). З довідки Відповідача 2 від 19.06.2020 №125/01-446 (т.3 а.с. 116) убачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 8 571, 43 грн. Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушено прогулу складає 2 940 000, 49 грн. та підлягає стягненню з Відповідача 2. Суд не бере до уваги розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, який ним визначений в розмірі 27 710, 53 грн., оскільки він вчинений без дотримання вимог Порядку. При цьому суд враховує, що позивачем не оспорюється правомірність його відсторонення від виконання обов`язків з березня по червень 2019 року так само й не оспорюється розмір нарахованої та виплаченої у вказаний період заробітної плати. Інші обставини матеріалами справи не підтверджуються, тому судом до уваги не беруться. Згідно з п.п.2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць підлягає негайному виконанню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial