Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, згідно якої просив суд визнати за ним у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок [ADDRESS] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0900 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 64 907 грн. 00 коп.. В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що на початку вересня місяця 2013 року по домашній угоді придбав у свого зятя - [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Продавець [PERSON]. зобов'язався укласти з ним договір купівлі - продажу житлового будинку у письмовій формі та нотаріально його посвідчити відповідно діючого законодавства. При укладенні угоди ними було погоджено всі належні умови купівлі-продажу житловою будинку. Зокрема щодо ціни, передачі будинку у власність, оформлення договору купівлі продажу житлового будинку. Житловий будинок№ [ADDRESS] загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м. розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0.0900 га. Вартість житлового будинку відповідно звіту про оцінку майна від 09 січня 2018 року становить 63 645 гривень. Коли в 2016 році позивач неодноразово звертався до [PERSON] з пропозицією письмово укласти договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та нотаріально посвідчити його в нотаріальній конторі відповідно їх домовленності, [PERSON] від пропозиції відмовлявся, мотивуючи це тим, що він їх з дружиною не виганяє з житлового будинку і їм не потрібне нотаріальне оформлення купівлі продажу, то в нього відсутні кошти для оплати послуг нотаріальної контори, тощо. Тому позивач змушений був звернутись до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання угоди укладеною та визнання права власності на житловий будинок. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2018 року позов [PERSON] було задоволено повністю та визнано угоду купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладеною. Визнано за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 52.6 кв.м. житловою площею 22,8 кв.м., з будівлями та спорудами, розміщений на приватизованій земельній ділянці площею 0,0900 га. що розташований за адресою : [ADDRESS]. Його право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03 травня 2018 року за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна: 569912252, яку проведено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40974987 від 07.05.2018 року [PERSON], виконавчий комітет Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області. Житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0900 га., яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER], Державна реєстрація земельної ділянки проведена 01.06.2006 року Відділом Держегеокадастру у Софіївському районі Дніпропетровської області, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ- 1206142022018 від 16 травня 2018 року. Ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 0,0900 га. яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд становить 64 907 грн. 00 коп.. Позивач в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до початку розгляду справи від відповідача надійшло письмове клопотання про неможливість бути присутним в судовому засіданні, просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Третя особа в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення, згідно чинного законодавства. Суд, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що з метою належного оформлення права власності вона неодноразово зверталася до відповідача та просив його прийти до нотаріуса та оформити перехід права власності на земельну ділянку, але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення даної угоди, мотивуючи це тим, що він позивача з дружиною не вигоняє з житлового будинку і їм не потрібне нотаріальне оформлення купівлі продажу, то в нього відсутні кошти для оплати послуг нотаріальної контори, тощо З Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2018 року вбачається, що позов [PERSON] було задоволено повністю та визнано угоду купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладеною. Визнано за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 52.6 кв.м. житловою площею 22,8 кв.м., з будівлями та спорудами, розміщений на приватизованій земельній ділянці площею 0,0900 га. що розташований за адресою : [ADDRESS] (а.с. 38-40). З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який є в матеріалах справи вбачається що саме позивач є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.18), але відповідач чинить позивачу перешкоди в оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.12), саме позивач є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], тобто до нього фактично перейшло право і на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч.1 ст.321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку, що позивач фактично набув право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер№[NUMBER], тому позовні вимоги [PERSON], підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того відповідно до положення п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 704,80 гривень (а.с.1).

Outcome: approved