Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення з останнього 8000 грн. Обґрунтовуючи позов вказав, що маючи намір виготовити проектну документації щодо відведення земельних ділянок звернувся до підприємця [PERSON] для замовлення необхідних послуг. ФОП [PERSON] повинен був виготовити проекти відведення 4-х земельних ділянок для подальшого передання їх у власність. Вартість послуг визначено у розмірі 8000 грн. Позивач зазначає, що 01.12.2016р. відповідачу було сплачено 8000 грн., що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 01.12.2016р. Відповідач взяв на себе зобов`язання виготовити проекти відведення 4-ох земельних ділянок в термін до 01.06.2017р. В червні 2017р. в телефонному режимі відповідач повідомив позивачу про необхідність додаткових документів, які йому були надані. Протягом 2017-2018р. відповідач обіцяв закінчити замовлення. З 2019р. відповідач не відповідав на телефонні дзвінки, в зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дій відповідача. В Житомирському РВ Житомирського ВП ГУНП у Житомирській області, де також був присутній відповідач, останній повернув частину документів щодо двох земельних ділянок та повідомив, що він не спроможний закінчити роботу відносно цих земельних ділянок, а стосовно інших пообіцяв доопрацювати. Позивач, посилаючись на те, що до моменту звернення з даним позовом до суду відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, вважає, що ФОП [PERSON] має повернути йому сплачені грошові кошти в сумі 8000 грн. В заяві від 12.07.2021р. [PERSON] просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Від відповідача відзив на позов до суду не надходив, в судові засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Рішенням №55 від 28.10.2016р. одинадцятої сесії сьомого скликання Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано дозвіл на розробку проектів відведення земельних ділянок з подальшою передачею у власність (а.с.13). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа -підприємець (а.с.14). Згідно завдання на розроблення проекту землеустрою виконавець ФОП [PERSON] на підставі рішення 11 сесії 7 скликання Туровецької сільської ради від 28.10.2016р. мав виконати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1800 га. у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд гр. [PERSON] (а.с.9). Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 01.12.2016р. ФОП [PERSON] прийняв від [PERSON] 8000 грн., підстава: виготовлення документації на приватизацію земельної ділянки в с.Туровець (а.с.15). За твердженням позивача між ним та відповідачем як суб`єктом господарювання, було укладено усний договір щодо виготовлення проектів земельних ділянок в погоджений сторонами строк. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.205 ЦК України). Як визначено ч.2 ст.205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та мають, зокрема, такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву осіб, якими складено документ; зміст та обсяг правочину; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні правочину. Згідно зі ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами під час їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Тобто, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, та які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за законодавчо встановленим винятком. Для застосування даної законодавчої норми є ситуація, коли, зокрема, одна сторона правочину продає товар, а інша сторона - отримує товар та сплачує за нього кошти. Такий правочин є виконаним повністю під час його вчинення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана надати належні та допустимі докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про заявлені обставини. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а допустими є докази, отримані одержані з дотриманням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Позивачем на підтвердження укладення між ним та відповідачем усного договору надання послуг (вчинення правочину) надано суду: копію завдання на розроблення проекту землеустрою та копію квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 01.12.2016р. , згідно якої ФОП [PERSON] прийняв від [PERSON] 8000 грн., підстава: виготовлення документації на приватизацію земельної ділянки в с.Туровець. Довідка від 12.08.2019р. Житомирського районного відділення поліції Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирські області про результати розгляду матеріалів свідчить про те, що ФОП [PERSON] дійсно займався виготовленням проектної документації на 4 земельні ділянки гр. [PERSON] , але не зміг виготовити документи, в зв`язку з тим, що [PERSON] не доніс йому право власності на будівлю та детальний план території (а.с.16). З огляду на викладене вище та оцінюючи матеріали справи, суд визнає існування договірних відносин зобов`язального характеру між [PERSON] та відповідачем. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк у відповідності з вказівками закону, договору, а за відсутності таких вимог -у відповідності до звичайно пред`явлених вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Нормою ч. 1 ст.901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст.903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.905 ЦК України). Згідно ч.1 ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на те, що відповідач порушив зобов`язання щодо надання послуг з розроблення проекту землеустрою ( в матеріалах справи відсутні відомості та докази, які свідчать про протилежне ) вимоги позивача про стягнення з відповідача 8000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України). Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були понесені фактично, а їхній розмір є обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (Див. рішення «Лавентс проти Латвії» («Affaire Lavents c. Lettonie»), заява №58442/00 § 154). На підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги в матеріалах справи містяться: квитанція №10 від 04.03.2020р. за надання юридичної допомоги, підготовки позовної заяви, представництво інтересів в суді, за якими витрати позивача за надання адвокатом правничої допомоги складають 4 300 грн. За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Письмового або усного клопотання про зменшення витрат [PERSON] на оплату правничої допомоги адвоката у зв`язку з їх неспівмірністю відповідач не подав. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких за змістом статті 133 ЦПК України належать і витрати на професійну правничу допомогу), покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача 4300 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 840,80 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved