Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Київського міського центру зайнятості кошти у розмірі - 12 254 грн. 34 коп. Обгрунтовуючи вимоги тим, що з 03.04.2014 року по 11.11.2014 року в Київському міському центрі зайнятості перебувала на обліку [PERSON], яка звернувшись з заявою від 03 квітня 2014 року просила надати статус безробітного, оскільки не мала постійного або тимчасового заробітку, зокрема зазначила, що вона не є суб'єктом підприємницької діяльності. Наказом Київського міського центру зайнятості від 07 квітня 2014 року їй був наданий статус безробітного з 03.04.2014 року, а також було призначено допомогу по безробіттю з 10.04.2014 року. Позивач зазначає, що відповідач, не повідомляючи Київський міський центр зайнятості, що на момент звернення із заявою про надання статусу безробітного, вона являлась суб»єктом підприємницької діяльності, безпідставно отримувала соціальну допомогу по безробіттю у розмірі 9 609,70 грн. Крім того, у зв»язку із проходженням відповідачем навчання у ДП Вищому комерційному училищі КНЕТУ за професією «кухар», за рахунок коштів Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, було сплачено вартість такого навчання 2 644,64 грн. Посилаючись на ч.ч. 2,3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», позивач просить стягнути з відповідача виплачене забезпечення та вартість наданих соціальних послуг, оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим. Представник позивача - Ярмолицька О.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Пояснила, що після проведення перевірки було встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, реєстрація припинення підприємницької діяльності відповідача вчинена лише 11.08.2015 року. Тобто, на момент звернення до центру зайнятості - 03.04.2014 року відповідач була зареєстрована як фізична особа підприємець, отже не мала права отримання статусу безробітного та соціальної допомоги по безробіттю. Незважаючи на те, що відповідач не отримувала доходу від підприємницької діяльності, остання приховала інформацію про те, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, що призвело до безпідставного надання їй статусу безробітного, незаконного отримання допомоги по безробіттю у розмірі 9609 грн. 70 коп. та витрат на проходження навчання за професією «кухар» за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України у розмірі 2644 грн. 64 коп. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав наведених в письмових запереченнях. Зокрема відповідач зазначає, що дійсно була зареєстрована як суб»єкт підприємницької діяльності з 2002 року. 06.06.2003 року з метою припинення підприємницької діяльності, вона подала до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва відповідну заяву та з того часу не подавала звітності, не вела діяльності і не отримувала доходів від підприємницької діяльності. Жодних повідомлень, пов»язаних із підприємницькою діяльністю від Державної податкової інспекції також не надходило, а тому вона вважала, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, а отже вказала у заяві про надання статусу безробітного від 03 квітня 2014 року, що є безробітною, не являється суб»єктом підприємницької діяльності та ніякого доходу не має. Проте, після того, як від позивача їй стало відомо, що її підприємницька діяльність не припинена в установленому законом порядку, вона повторно звернулась до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва із відповідною заявою та 11.08.2015 року було припинено її підприємницьку діяльність. А тому, на думку відповідача, вона діяла в межах законодавства України та законно отримувала допомогу по безробіттю з 10.04.2014 року по 11.11.2014 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.04.2014 року відповідач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві із заявою, в якій просила зареєструвати її як безробітну відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та призначити виплату допомоги по безробіттю у розмірі передбаченому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У вказаній заяві [PERSON] зазначила, що пенсію на пільгових умовах та за вислугу років вона не отримує, не є суб»єктом підприємницької діяльності, не отримує заробітку або інших передбачених законодавством доходів, компенсації, не є фермером чи членом фермерського господарства, не навчається на денній формі навчання. (а.с. 3). Як убачається із Витягу з наказів про прийняття рішення по особі: [PERSON] ПК №026614040300023, наказом Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 10 квітня 2014 року №НТ140410 [PERSON] надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю з 10.04.2014 року. (а.с. 4). Наказом від 20.11.2014 року №НТ141120, [PERSON] припинено виплату допомоги по безробіттю з 11.11.2014 року у зв'язку з працевлаштуванням та припинено реєстрацію як безробітної (а.с. 4 зворот). Згідно довідки-розрахунку від 19.08.2015 року №4164-05/24 Дніпровського районного центру зайнятості, [PERSON] за період з 10.04.2014 року по 02.11.2014 року отримала допомогу по безробіттю в сумі 9609,70 грн. (а.с. 7). Відповідно до листа Київського міського центру зайнятості від 13.08.2015 року №07-8279, вартість навчання [PERSON] у Вищому комерційному училищі КНТЕУ за професією «Кухар» згідно додаткового договору №290 від 23.04.2014 року за період з 12.05.2014 року по 24.10.2014 року складає 2644,64 грн. (а.с. 8). Згідно із ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводить розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення було встановлено, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 11.08.2015 року №21005198, підприємницька діяльність [PERSON] припинена 11.08.2015 року за власним рішенням (а.с. 5-6) Наказом Дніпровського районного центру зайнятості в місті Києві від 11 серпня 2015 року №408 прийнято рішення про повернення незаконно отриманих коштів, виплачених як допомога по безробіттю [PERSON] (а.с. 9). Позивач в обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] в період отримання допомоги по безробіттю була зареєстрована, як суб»єкт підприємницької діяльності та приховала дану обставинну, що призвело до неправомірного нарахування допомоги по безробіттю у сумі 9 609,70 грн. та сплати за рахунок коштів Фонду загальнообов»язкового державного страхування України вартості навчання відповідача у розмірі 2 644,64 грн. Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України «Про зайнятість населення» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страхування на випадок безробіття здійснюється за принципом, зокрема, обов'язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, за цивільно-правовим договором, військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців, а також добровільності такого страхування громадянами України, які працюють за межами України, членами особистого селянського та фермерського господарства, якщо вони не є найманими працівниками. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. До зайнятого населення також належать: непрацюючі працездатні особи, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, інвалідом I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, та отримують допомогу, компенсацію та/або надбавку відповідно до законодавства; батьки - вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки, якщо вони отримують грошове забезпечення відповідно до законодавства; особа, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за ним відповідно до законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про безробіття населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Згідно листа ДПІ у Дніпровському районі ГУДФС України у м. Києві 12.12.2002 року [PERSON] отримала свідоцтво про державну реєстрацію суб'єкта господарської діяльності №18408. Згідно із поданих декларацій про майновий стан і доходи та ліквідаційної декларації ФОП [PERSON] за період з 01.01.2012 року по 22.09.2015 року доходів не отримувала. За даними Декларації про доходи від підприємницької діяльності за перший та другий квартал 2003 року поданої відповідачем до Державної податкової інспекції Дніпровського району м. Києва в період з 01.01.2003 року по 30.06.2003 року [PERSON] підприємницької діяльності не вела та доходів не отримала. Як убачається із податкових декларацій про майновий стан і доходи [PERSON] за 2013 - 2015 р.р., будь-які доходи, зокрема які включаються до загального річного оподатковуваного доходу, а також доходи отримані фізичною особою-підприємцем - відсутні. Під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] 06.06.2003 року з метою припинення своєї підприємницької діяльності, подала до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва відповідну заяву та з того часу жодних повідомлень відносно підприємницької діяльності не отримувала. Відповідач пояснила, що за результатами розгляду її заяви від 06.06.2003 року вважала, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, а тому вказала у заяві про надання статусу безробітного від 03 квітня 2014 року, відомості, що не є суб»єктом підприємницької діяльності та ніякого доходу не має. Разом з тим, рішення про припинення підприємницької діяльності, було прийнято за результатами розгляду повторно поданої позивачем заяви від 11.08.205 року. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. За положеннями ст. ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приймаючи до уваги пояснення відповідача, які узгоджуються із дослідженими у справі доказами, враховуючи, що її доводи не спростовані позивачем у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність умислу у діях [PERSON] при зверненні із заявою про надання статусу безробітного 03.04.2014 року приховати свій статус суб»єкта підприємницької діяльності, наявність якого є обов»язковою умовою для застосування наслідків передбачених ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо стягнення виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг, на що позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20.10.2011 року «Рисовській проти України», принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. За таких обставин, убачається, що є неприпустимим позбавлення відповідача реалізувати право передбачене Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» на отримання допомоги по безробіттю та наданих соціальних послуг, лише з тієї підстави, що у Державній податковій інспекції Дніпровського району відсутнє рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] поданої у 2003 році про припинення її підприємницької діяльності. З урахуванням вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач не може відповідати за помилки органу державної податкової служби, а відтак її не може бути позбавлено законного права на отримання допомоги по безробіттю і наданих соціальних послуг. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Київського міського центру зайнятості щодо стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 12 254 грн. 34 коп. задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed