Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що він надав 3 лютого 2005 року за договором позики [PERSON] грошові кошти у сумі 25500 грн. із зобовязанням повернути отримані кошти до 1 березня 2005 року. При цьому у момент отримання грошових коштів [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON], а гроші були отримані на їх родину. Додавав, що за рішенням суду від 12 жовтня 2010 року з відповідачів було солідарно стягнуто борг за договором позики станом на 1 березня 2008 року. Однак до теперішнього часу повністю борг відповідачі йому не повернули. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики, що складається з відсотків в розмірі 180\~731 грн., суми інфляції в розмірі 62270 грн. та 3% річних 8223 грн., що загалом дорівнює 251224 грн. В судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за його відсутності. Відповідач, [PERSON], у судовому засіданні не визнаючи заявлені до нього позовні вимоги, вказував, що він позичав у [PERSON] свого часу 6500 доларів США, які повністю повернув із відсотками в сумі 11500 доларів США. Однак нажаль, коли повертались позивачу кошти він не брав у [PERSON] розписки, тому той скористався цим, заявивши до нього вимоги до суду про стягнення з нього 25500 грн. Не заперечував, що не повернув ще борг [PERSON] за рішенням суду. При цьому заявив клопотання про застосування до вимог [PERSON] строків позовної давності. Просив суд відмовити позивачу. Відповідачка, [PERSON], також не визнаючи вимоги [PERSON], вказувала, що вже було ухвалено рішення про стягнення з неї солідарно із [PERSON] грошових коштів в сумі 78070 грн., тому нові вимоги позивача є безпідставними. У теперішній час нею було сплачено за вказаним рішенням суду більше 45000 грн. на користь [PERSON] Зазначала при цьому, що в першу чергу нею сплачувались кошти для погашення суми позики в розмірі 25500 грн. Також наполягала на застосуванні до вимог позивача строків позовної давності та просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до договору позики від 3 лютого 2005 року вбачається, що [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 25500 грн., які зобовязався повернути не пізніше 1 березня 2005 року. За умовами вказаного договору позики позичальник сплачує позикодавцю за користування позикою 0,25 % за кожен день до моменту повернення позики. Крім цього позичальник зобовязується сплатити позикодавцю за прострочення платежів 3 % річних та інфляційні суми. Факт передання грошових коштів підтверджується змістом договору позики, за яким 25500 грн. були отримані [PERSON], в чому він розписався (а. с. 5). На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 жовтня 2010 року з [PERSON] та [PERSON] було солідарно стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 3 лютого 2005 року в загальній сумі 128070 грн., яка складалась з боргу з позики - 25500 грн., з відсотків 71400 грн., з пені 20000 грн., з інфляційних сум 11170 грн. При цьому вказаним рішенням суду було встановлено, що договір позики від 3 лютого 2005 року був укладений [PERSON] в інтересах його сімї, оскільки він був одружений на момент вказаної угоди із [PERSON], внаслідок чого подружжя повинно нести солідарну відповідальність перед позикодавцем (а. с. 3-4). Натомість відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2010 року рішення суду від 12 жовтня 2010 року було в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON] боргу з відсотків за договором позики від 3 лютого 2005 року в сумі 30000 грн., а також пені в сумі 20000 грн. скасовано із закриттям провадження у цій частині внаслідок відмови [PERSON] від стягнення з відповідачів таких сум. В іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції було залишено без змін також ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року (а. с. 6-8, 9-12). Таким чином з відповідачів за договором позики від 3 лютого 2005 року було на користь [PERSON] загалом стягнуто 78070 грн. за рішеннями судів, що складається з боргу з позики - 25500 грн., з відсотків 41400 грн., з інфляційних сум 11170 грн. Згідно розрахунків позивача вбачається, що ним було обраховано заборгованість за договором позики від 3 лютого 2005 року з відсотків за період з 3 лютого 2005 року по 3 грудня 2015 року в розмірі 0,25 % за кожен день користування позикою в сумі 25500 грн., а також із відрахуванням вже стягнутої рішенням суми відсотків, що відповідно дорівнює 180731 грн. (а. с. 1). Відповідно до розрахунків [PERSON] також вбачається, що ним було обраховано інфляційні суми за період з березня 2005 року по вересень 2005 року від суми позики в розмірі 25500 та індексу інфляції за цей період, а також із відрахуванням стягнутих сум за рішення суду від 12 жовтня 2010 року, що відповідно дорівнює 62270 грн. (а. с. 1). Крім цього позивачем також було обраховано 3% річних від 25500 грн. за період з 1 березня 2005 року по 3 грудня 2015 року на суму 8223 грн. (а. с. 1). Натомість відповідачкою, [PERSON], в судовому засіданні було надано квитанції та чеки про проведення нею перерахування на користь [PERSON], на підставі рішення суду, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 3 лютого 2005 року коштів на загальний розмір 47892 грн., що свідчить, за відсутності інших доказів виконання відповідачами рішення судів першої та апеляційної інстанції, про факт часткового погашення боргу за рішенням судів від 12 жовтня 2010 року та від 14 грудня 2010 року (а. с. 20-32). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 25500 грн. та факт солідарної відповідальності відповідачів за виконання умов договору позики від 3 лютого 2005 року не підлягають доказуванню, бо були встановлені судовими рішеннями від 12 жовтня 2010 року та від 14 грудня 2010 року. Таким чином суд встановив, що у відповідачів перед позикодавцем існують невиконані зобовязання, що випливають із договору позики від 3 лютого 2005 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 599 ЦК зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому на підставі правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15 вбачається, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів. Таким чином, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, Верховний Суд України дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. З урахуванням наведеного суд відхиляє доводи відповідачів про те, що внаслідок ухвалення вже рішення суду, яке набуло чинності, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості за договором позики від 3 лютого 2005 року вимоги [PERSON] є незаконними, оскільки суд встановив, що боржниками не було у повному обсязі виконано умови вказаного договору позики та рішення суду до теперішнього часу, тому правовідносини між сторонами по справі не припинилися за цим договором, що свідчить про право [PERSON] на отримання грошових коштів з відповідачів за невиконання умов договору від 3 лютого 2005 року. Також суд відхиляє посилання [PERSON] на те, що він фактично повернув суму боргу [PERSON], бо вказані доводи не були доведені жодними письмовими доказами. В той же час суд зауважує, що, враховуючи посилання [PERSON] на першочергове погашення нею суми позики в розмірі 25500 грн., така сума позики за договором від 3 лютого 2005 року була виплачена [PERSON] на підставі наданих чеків відповідачами безпосередньо 27 вересня 2013 року, коли була внесена сума 2000 грн. на картку [PERSON], внаслідок чого загальна сума повернення боргу становила на той момент 27001,46 грн. Таким чином суд встановив, що суму позики [PERSON] в розмірі 25500 грн. за договором від 3 лютого 2005 року фактично було повернуто відповідачами по справі 27 вересня 2013 року в повному обсязі. Зважаючи при цьому на те, що у відповідності до умов договору позики від 3 лютого 2005 року нарахування відсотків за користування позикою проводиться до моменту повернення отриманої [PERSON] позики, то з 27 вересня 2013 року нарахування відсотків позивачем за користування позикою позичальинком є неправомірною. Суд також наголошує, що оскільки 27 вересня 2013 року відбулось повне повернення позики позивачу в сумі 25500 грн., то нараховані [PERSON] на цю суму позики інфляційні суми та 3% річних, починаючи з 27 вересня 2013 року, є також необґрунтованими. З огляду на те, що з 27 вересня 2013 року сума позики в розмірі 25500 грн. була повернута позивачу в повному обсязі, то з цього моменту вимоги щодо нарахованих [PERSON] до стягнення з відповідачів грошові кошти з відсотків, інфляційні суми та 3% річних не підлягають задоволенню, як необґрунтовані, тому в цій частині заявлених позовних вимог з наведених підстав слід [PERSON] відмовити. Зважаючи на те, що відповідачами, [PERSON] та [PERSON], суду були подані письмові клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, то суд зазначає, що за ст. 256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що право зі зверненням до суду до відповідачів у [PERSON] виникло з моменту непроведення платежу боржниками, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами. Аналогічний правовий висновок був викладений Верховним Судом України у справі № 6-116цс13, за яким відповідно до ст. 261 ЦК початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. В судовому засіданні було встановлено, що право на позов у [PERSON] виникло 1 березня 2005 року, коли йому не було повернуто позику [PERSON] за умовами договору від 3 лютого 2005 року. Однак із вказаним позовом до суду позивач звернувся лише 9 листопада 2015 року, тобто понад трирічний термін як з моменту виникнення в нього права на позов, так й з часу набрання рішеннями судів від 12 жовтня 2010 року та від 14 грудня 2010 року чинності. При цьому в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаною справою, оскільки відповідачі стверджували, що вони проводили оплату заборгованості на користь [PERSON] саме на виконання рішень судів від 2010 року. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів 9 листопада 2015 року, то заявлені ним вимоги підлягають задоволенню в межах строків позовної давності, що дорівнюють трирічному періоду, який обраховується відповідно з 9 листопада 2012 року по 9 листопада 2015 року. На підставі того, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість нарахування позивачем заборгованості відповідачам, починаючи з 27 вересня 2013 року, то вимоги [PERSON] повинні бути розглянуті та задоволені за період з 9 листопада 2012 року по 27 вересня 2013 року. Згідно до наведеного розрахунку позивачем вбачається, що за період з 9 листопада 2012 року по 27 вересня 2013 року заборгованість відповідачів з повернення нарахованих відсотків за користування позикою в розмірі 25500 грн. за договором від 3 лютого 2005 року, враховуючи, що за цей час минуло 322 дні, становить 20527,50 грн. (25500 х 0,25 х 322 / 100 = 20527,50). Враховуючи, що за період з листопада 2012 року по вересень 2013 року включно рівень інфляції не перевищив позначки 100%, то за цей період інфляційні суми становлять 0 грн., тому не підлягають стягненню з відповідачів. Вирішуючи питання про 3% річних від суми заборгованості за договором позики від 3 лютого 2005 року, суд виходить з того, що за період з 9 листопада 2012 року по з 27 вересня 2013 року минуло 322 дні, тому 3% річних від 25500 грн. дорівнюватиме за цей період 2463,30 грн. (25500 х 0,03 / 365 х 322 = 2463,30). Таким чином сума, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача за період з 9 листопада 2012 року по 27 вересня 2013 року становить загалом 22990,80 грн. (20527,50 + 2463,30 = 22990,80). На підставі переліченого позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у межах строку позовної давності, внаслідок чого відповідачі зобовязані солідарно сплатити на користь позивача суму заборгованості за договором позики від 3 лютого 2005 року в розмірі 22990,80 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України відповідно до частки задоволених вимог з [PERSON] та [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 229,90 грн. в рівних частка, тобто по 114,95 грн. з кожного з відповідачів.

Outcome: partial