Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить поновити строк на подання позову і визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №170393, зареєстрованого 28.12.2002 року в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №5991 про надання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], площею 0,1284 га. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, надавши письмову заяву у якій підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, а справу розглянути без їх участі. Представник відповідача надав письмову заяву про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву, у якій заперечувала проти пред'явленого позову у повному обсязі та просила у задоволенні вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, із застосуванням строків позовної давності. Вивчивши наведені у позові, доводи, дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що на ім'я [PERSON] оформлено державний акт на право приватної власності на землю серія Р2 №170393. Відповідно до змісту даного акту земельна ділянка, площею 0,1284 га, розташована за адресою: [ADDRESS], передана позивачу у приватну власність на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної Ради народних депутатів №119 від 17 червня 1998 року і акт, 28 грудня 2002 року, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5991. Проте, [PERSON] у своєму позові зазначає, що з'ясовуючи обставини видачі та реєстрації державного акту, він з'ясував, що відомості щодо особи, яка отримала державний акт, у Книзі записів відсутня, за таких обставин реєстрація державного акту та його видача здійснені неправомірно, оскільки спірний акт виданий невідомій особі, а отримати його міг виключно власник, тобто він особисто, проте вказаний акт ним не отримувався і такий акт суперечить закону. Крім того, зазначив, що незаконним державним актом порушуються його права, оскільки він не має можливості реалізовувати своє право власності на землю і таке право ставиться під загрозу відсутністю у нього оригіналу держакту. Однак, як встановлено у судовому засіданні, позивачем особисто велася підготовка для отримання рішення виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17.06.1998 року №119 та державного акту, який було видано на підставі цього рішення. Так, Між [PERSON] та [PERSON] виникла суперечна ситуація, як між суміжними користувачами земельних ділянок, тому 26.03.2004 року комісія Селищної ради постановила протокол узгодженої комісії про розгляд спору з приводу суміжного землекористування [PERSON] На підставі чого, 25 червня 2000 року було складено акт встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність на виконання рішення виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 червня 1998 року за №119 і у вказаному акті (в графі замовник) стоїть особистий підпис [PERSON], що спростовує його твердження, щодо видачі спірного держакту за відсутності його згоди. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2011 року по справі №22-ц-4870/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Виконкому Ювілейної селищної ради Дніпропетровського районну Дніпропетровської області про визнання частковим недійсним: договору купівлі-продажу житлового будинку, свідоцтва про право власності на домоволодіння, рішення сесії селищної ради і його скасування, державного акту на право приватної власності на землю і його скасування встановлено, що факт реєстрації державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 №170393, виданого на ім'я саме [PERSON] в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Ювілейної селищної ради за №5991 від 28.12.2002 року підтверджується листом Дніпропетровського районного відділу Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства (Центр Державного земельного кадастру) від 11.12.2007 року за №200 та листом від 16.11.2010 року №06719, про надання земельної ділянки, площею 0,1284 га за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, вказаний факт, спростовує посиланням позивача про те, що оспорюваний держакт, видано на невідому особу. Більше того, в грудні 2005 року позивач вводив будинок в експлуатацію і надавав документи на право власності на земельну ділянку, зокрема спірний державний акт на землю. Враховуючи вказані обставин, суд приходить до висновку про те, що при видачі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] було чітко дотримано вимог чинного законодавства, відповідно підстави для його скасування відсутні. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] зверталася із позовом до [PERSON] у серпні 2006 року з приводу спірного державного акту, тобто про існування даного акту позивачу достовірно було відомо, як і при підготовці документів (2000 рік) для його отримання так і під час введення будинку в експлуатацію (грудень 2005 року) і під час розгляду зазначеної цивільної справи (2006 рік). Однак, [PERSON] звернувся із позовом до суду про визнання недійсним акту та рішення лише у листопаді 2013 року після спливу 13 років з моменту його отримання. Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи вищевказані обставини справи та норми чинного законодавства, суд вважає, що вимоги [PERSON] не можна визнати обґрунтованим, оскільки доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Також, судом встановлено, що позивач допустив сплив терміну позовної давності, і законних, обґрунтованих причин пропуску цього строку позивачем не надано.

Outcome: dismissed