Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що 16 вересня 2019 року він передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 86 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 26 вересня 2019 року, що підтверджується договором позики та розпискою про передачу вищевказаних коштів. Крім того, 04 квітня 2020 року позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 150 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 15 червня 2020 року, що також підтверджується договором позики та розпискою про передачу вищевказаних коштів. Відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, борг не повернув. На неодноразові прохання вищевказана сума позики ні у вказаний строк, ні на даний час відповідачем не повернута. Також позивачем на адресу відповідача направлена претензія про повернення боргу, однак відповіді він так і не отримав. Вище вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача борг за договорами позики від 16.09.2019 р. та від 04.04.2020 р. в загальному розмірі 236\~000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 4594,02 грн., компенсації інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 1988,95 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду клопотання з проханням розглянути справу у його відсутність, прохав позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, викликався належним чином. Зокрема на дату судового засідання 02.12.2020 року відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому, на підставі зазначених обставин, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 вересня 2019 року позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 86 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 26 вересня 2019 року, що підтверджується договором позики та розпискою про передачу вищевказаних коштів. Крім того, 04 квітня 2020 року позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 150 000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 15 червня 2020 року, що також підтверджується договором позики та розпискою про передачу вищевказаних коштів. Відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, борг не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак [PERSON] гроші не повернуті. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, укладені між позивачем та відповідачем договори позики грошових коштів та надані [PERSON] розписки від 16.09.2019 року та 04.04.2020 року є тими документами, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики. При цьому наявність боргових розписок у позивача підтверджує факт наявності боргу. За таких обставин, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася у позивача. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частиною першою ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-44цс18) також зроблено висновок, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, інфляційні втрати та 3 % річних необхідно обраховувати не з дати укладення договорів позики, а з дати, наступної за днем, що передбачений у договорі для його виконання. При чому, така сума повинна обраховуватись за кожним договором відповідно до строку його виконання. Таким чином, загальний розмір 3% річних від прострочених сум по двох договорах становить 4\~594,02 грн. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси за відповідні періоди перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із внесків, зроблених в різні періоди часу, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду і результати сумуються. Під час застосування індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому на місяць. Тому, умовно слід урахувати, що сума, яку внесли за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня (рекомендація про порядок застосування індексів інфляції при розгляді справи викладена в листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97). Отже, загальний розмір від інфляційних втрат становить 1988,95 грн. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови договорів позики. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved