Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовними вимогами до відповідача, розмір яких уточнив в ході судового розгляду. Згідно з останньою редакцією позовної заяви від 16.05.2017, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 10 травня 2016 року по 20 квітня 2017 року в сумі154741 грн. 91 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Яремчанського міського суду від 07.05.2015, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2015, скасовано розпорядження №181-к від 18.07.2014 Верховинської районної державної адміністрації та наказ №64 Верховинської центральної районної лікарні від 18.07.2014 про звільнення з роботи головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні [PERSON] та поновлено його на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18 липня 2014 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 у відкритті касаційного провадження за скаргами відповідачів на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 07.05.2015 відмовлено. Після набрання законної сили рішенням суду, йому було видано два виконавчі листи щодо кожного із боржників, Верховинської районної державної адміністрації та Верховинської центральної районної лікарні, які ним були звернуті до примусового виконання. В процесі здійснення виконавчого провадження, один із боржників, Верховинська районна державна адміністрація, на виконання рішення суду прийняла розпорядження від 10.05.2016, яким поновила його на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні, звільнила з 10.05.2016 [PERSON] і припинила з ним дію контракту, зобов'язала [PERSON] здійснити передачу йому наявних документів і справ, печаток, штампів, правовстановчих документів та інших матеріальних цінностей. У зв'язку із цим виконавче провадження щодо боржника Верховинської районної державної адміністрації було закрито. Однак, в іншій частині рішення суду не виконується. Не зважаючи на той факт, що відповідачем видано наказ від 05.12.2016 №146 «Про скасування наказу від 18.07.2014 №64 про звільнення [PERSON] по даний час Верховинською центральною районною лікарнею він на роботі не поновлений, в його трудовій книжці відповідний запис не вчинено, його робочий кабінет не звільнено не передано йому печатку, документи та інші матеріальні цінності, заробітна плата йому не нараховується та не виплачується. Верховинська центральна районна лікарня зверталася до суду із заявою про визнання виконавчого листа виданого щодо неї таким, що не підлягає виконанню, однак ухвалою суду, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, підтверджено факт про те, що рішення суду в частині поновлення його на роботі підлягає виконанню саме відповідачем. А тому переконаний, що на даний час існують підстави для задоволення його позову, у зв'язку із чим просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки відповідачем виконання рішення суду. При цьому зазначив, що поновлення на посаді незаконно звільненого працівника і призначення на посаду є різними поняттями за своєю правовою природою. А тому той факт, що на даний час змінилася процедура призначення на посаду головного лікаря, і що власником призначено на займану ним посаду іншу особу, не може бути підставою для невиконання рішення суду про його поновлення. Крім цього, виконання рішення суду не може залежати від волі будь-якої юридичної чи фізичної особи, а тому підстав для розгляду питання про поновлення із ним трудових відносин на сесії районної ради немає. Оскільки за останні два відпрацьовані ним місяці у березні-квітні 2014 року його середньоденна заробітна плата становила 413 грн. 92 коп., а за період з часу його звільнення по даний час декілька разів відбувалося збільшення посадового окладу, тому за спірний період з 10.05.2016 по 20.04.2017 йому підлягає виплаті середній заробіток в сумі 154741 грн. 91 коп., що розрахований шляхом множення середньоденного заробітку на коефіцієнт підняття посадових окладів та на кількість робочих днів у спірному періоді. У зв'язку із наведеним просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали заявлені позовні вимоги з аналогічних підстав. Представник позивача доповнила, вказавши на безпідставність посилань відповідача на неможливість виплати середнього заробітку через те, що позивач не перебуває у трудових відносинах із лікарнею, яка не може самостійно розпоряджатися бюджетними коштами. Зазначила, що відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, виплата заробітної плати працівникам лікарні, а також головному лікарю здійснюється бухгалтерією лікарні на підставі штатного розпису, складеного бухгалтерією, який лише затверджується головою районної державної адміністрації. А тому саме відповідач, як винна особа у невиконанні рішення суду про поновлення на роботі повинен нести відповідальність. Представники відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечили, суду пояснили, що Верховинська центральна районна лікарня є комунальним закладом охорони здоров'я, та з 1998 року підпорядковується власнику - територіальній громаді в особі Верховинської районної ради. Дійсно, раніше, на час призначення позивача на посаду головного лікаря і звільнення із займаної посади, ці повноваження були делеговані власником Верховинській районній державній адміністрації. Однак в 2015 році Верховинська районна рада делеговані повноваження перебрала собі, та в послідуючому призначила на підставі укладеного контракту на посаду головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні [PERSON] Даний контракт чинний, укладений строком на 5 років, і вказана особа здійснює на законних підставах повноваження головного лікаря лікарні. Вказали, що дійсно розпорядженням районної державної адміністрації від 10.05.2016 було скасовано попереднє розпорядження, поновлено [PERSON] на займаній посаді та п.3 звільнено [PERSON] із посади головного лікаря, припинено дію контракту із ним. Однак звільнення [PERSON] не могло відбутися, оскільки уже на той час [PERSON] діяв на підставі іншого контракту. За відповідними роз'ясненнями вони зверталися до власника, однак діючий головний лікар власником звільнений не був, а навпаки їм було надано вказівку діяти згідно з укладеним контрактом. Крім цього, судом, який розглядав справи про поновлення на роботі розглядалися ряд заяв в порядку виконання рішення суду. Після закриття виконавчого провадження щодо районної державної адміністрації, державний виконавець звернувся до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення суду, однак через зупинення роботи суду внаслідок відсутності суддів, по даний час така не розглянута, а виконавче провадження зупинене. У зв'язку із цим виникли трудності із виконанням рішення суду про поновлення на роботі позивача, оскільки його посаду на законних підставах займала інша особа, згоди щодо звільнення якої власником не надавалося. Через те, не знаючи як діяти, але маючи намір виконати рішення суду, 05.12.2016 ними прийнято наказ про скасування попереднього наказу про звільнення [PERSON] та надіслано листа позивачу з'явитися на роботу для оформлення запису у трудову книжку. Однак позивач на роботу не з'явився та не приступив до виконання посадових обов'язків. За наведених обставин переконані, що в їхніх діях відсутня будь-яка вина щодо затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. А твердження позивача про те, що його відповідачем не допущено до робочого місця та не передано документи, печатки вважає безпідставними, оскільки апеляційний суд залишаючи без змін ухвалу місцевого суду про відмову в задоволенні скарги позивача на постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження, вказав, що допущення до робочого місця не є змістом виконавчого документу про поновлення на роботі. У свою чергу вважають, що відповідно до ст. 236 КЗпП України відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі може нести виключно власник, або уповноважена ним особа. Лікарня ні тим, ні іншим не являється, оскільки власником є Верховинська районна рада, а уповноваженим органом управління - Верховинська районна державна адміністрація. Тому вони не є належними відповідачами у справі та не можуть нести відповідальність по сплаті середнього заробітку. Вказані обставини підтверджує і той факт, що рішенням суду про поновлення на роботі одночасно з покладення обов'язків на лікарню щодо вчинення дій, середній заробіток та судовий збір стягувався виключно із адміністрації. Крім цього, вказали, що вони являються бюджетною установою, яка фінансується за рахунок медичних субвенцій, використання яких не передбачає можливості відшкодування шкоди незаконно звільненим працівникам. А тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Пояснила, що 10.05.2016, на виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні видала розпорядження, яким поновила [PERSON] на займаній посаді головного лікаря. Переконана, що після цього саме Верховинська центральна районна лікарня повинна була видати наказ про поновлення позивача на роботі та виплачувати йому заробітну плату. При цьому вважає, що середній заробіток лікарня має можливість виплачувати, оскільки посада головного лікаря перебуває саме в штаті лікарні, бухгалтерія якої проводить усі відповідні нарахування, складає штатний розпис та подає на затвердження голові районної адміністрації. Сама адміністрація окрім надбавок головному лікарю, жодних інших нарахувань не проводить. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи,оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про таке. Рішенням Яремчанського міського суду від 07.05.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2015, задоволено позов [PERSON] до Верховинської районної державної адміністрації, Верховинської центральної районної лікарні, Верховинської районної ради, третя особа на стороні відповідача: Департамент охорони здоров'я Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Скасовано розпорядження від 18.07.2014 №181-к Верховинської районної державної адміністрації та наказ Верховинської центральної районної лікарні від 18 липня 2014 року №64 про звільнення з роботи головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні [PERSON] та поновлено [PERSON] на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18 липня 2014 року. На виконання вказаного рішення суду Яремчанським міським судом видано два виконавчі листи №354/606/14-ц, в яких наведено резолютивну частину рішення: «скасувати розпорядження №181-к від 18.07.2014 року Верховинської районної державної адміністрації та наказ №64 Верховинської центральної районної лікарні №64 від 18 липня 2014 року про звільнення з роботи головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні [PERSON] по п.3 ст.40 КЗпП України та припинення дії контракту. Поновити [PERSON] на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18 липня 2014 року». Боржниками у виконавчих листах вказано Верховинську районну державну адміністрацію та Верховинську центральну районну лікарню. Згідно з частиною п'ятою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Однак, як встановлено в судовому засіданні, на даний час рішення суду в повній мірі не виконане, позивач [PERSON] на роботі поновлений не був. Зокрема встановлено, що видані судом виконавчі листи були звернуті стягувачем до примусового виконання, та на підставі них державним виконавцем відкрито два виконавчі провадження щодо кожного із боржників за рішенням суду, а саме Верховинської районної державної адміністрації та Верховинської центральної районної лікарні. В процесі виконавчого провадження, одним із боржників Верховинською районною державною адміністрацією на виконання рішення суду видано розпорядження від 10.05.2016 №125-к (а.с.22), яким скасовано розпорядження районної державної адміністрації від 18.07.2014 №187-к «Про звільнення [PERSON] та поновлено [PERSON] на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18.07.2014. У зв'язку із виконанням рішення суду названим боржником, постановою державного виконавця від 16.05.2016 (а.с.109) закінчено виконавче провадження щодо Верховинської районної державної адміністрації. В іншій частині рішення суду щодо покладення обов'язків на боржника Верховинську центральну районну лікарню продовжувало перебувати на примусовому виконанні та на даний час не закінчене. Постановою державного виконавця від 28.09.2016 (а.с.202) виконавче провадження щодо Верховинської центральної районної лікарні зупинено у зв'язку із зверненням державного виконавця до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення суду, яка по даний час не розглянута. При цьому встановлено, що після прийняття Верховинською районною державною адміністрацією розпорядження від 10.05.2016, відповідачем у справі наказу про поновлення [PERSON] видано не було, такого до виконання посадових обов'язків головного лікаря допущено не було, відповідного запису у трудовій книжці не вчинено, заробітну плату за спірний період з 10.05.2016 по 20.04.2017 не виплачувалося. За наведених обставин суд приходить до переконання про те, що дійсно на даний час має місце затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, і така затримка є протиправною всупереч правовому положенню щодо негайності такого виконання рішення суду, а тому є підставною вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 10.05.2016 по 20.04.2017. Одночасно суд вважає, що така затримка виконання рішення суду мала місце саме з вини відповідача - Верховинської центральної районної лікарні, а доводи відповідача щодо відсутності в його діях вини та про те, що він не являється належним відповідачем у справі, суд відхиляє з наступних підстав. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів, у випадку невиконання рішення суду добровільно, примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Відповідно до ст. 8 Закону боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Крім цього, відповідно до п. 8.2.1 Інструкції, виконавчий документ про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Як вбачається із змісту рішення Яремчанського міського суду, судом було встановлено факт порушення трудових прав [PERSON] шляхом звільнення внаслідок прийняття незаконних рішень, а саме розпорядження Верховинської районної державної адміністрації та наказу Верховинської центральної районної лікарні, які судом скасовані. А тому відновлення порушених прав позивача повинно було відбутися у той же спосіб, як і їх порушення, тобто шляхом прийняття органами відповідних рішень. В даному випадку Верховинською районною державною адміністрацією розпорядження, а Верховинською центральною районною лікарнею наказу про поновлення позивача на роботі. Однак, рішення суду було виконано лише одним із боржників шляхом прийняття розпорядження від 10.05.2016, в той же час іншим боржником Верховинською центральною районною лікарнею наказу про поновлення на роботі позивача видано не було, фактично до виконання своїх попередніх обов'язків [PERSON] не допущено, у зв'язку із чим рішення суду в цій частині виконане не було. Даний факт підтверджує і та обставина, що виконавче провадження відносно Верховинської центральної районної лікарні на даний час не закінчене. При цьому, посилання сторони відповідача на ті обставини, що лікарня не є власником чи уповноваженим ним органом, у зв'язку із чим не може відповідати за затримку виконання рішення про поновлення на роботі суд до уваги не приймає, оскільки рішенням суду саме на Верховинську районну центральну лікарню покладено обов'язок відновлення порушеного трудового права позивача у спосіб поновлення його на роботі, як незаконно звільненого на підставі скасованих рішень, одне з яких прийняте відповідачем. Такий висновок суду відповідає змісту ухвали Яремчанського міського суду від 05.09.2016 (а.с.35-38), та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 (а.с.171-175), якими відмовлено у задоволенні заяви Верховинської центральної районної лікарні щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Серед іншого судами підтверджено обов'язок виконання цим боржником рішення суду, оскільки саме проти Верховинської центральної районної лікарні ухвалено рішення суду про скасування наказу про звільнення з роботи, що тягне за собою поновлення боржником незаконно звільненої особи у такий же спосіб. Крім цього, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання відповідачем за будь-яких умов, і не може ставитися в залежність від волі будь-якої фізичної чи юридичної особи, в тому числі власника Верховинської районної центральної лікарні, якою являється згідно статуту Верховинська районна рада. За таких обставин суд не може погодитися із доводами відповідача про те, що вони не мали змоги поновити [PERSON] на посаді головного лікаря у зв'язку із призначенням власником на цю посаду іншої особи та ненадання згоди на її звільнення, як такими, що суперечать конституційному принципу обов'язковості судового рішення. Більш того, п.6 ст.40 КЗпП України урегульовано питання звільнення працівника у випадку поновлення судом на займаній ним посаді попереднього працівника. Крім цього є безпідставними доводи відповідача про те, що з лікарні середній заробіток не підлягає стягненню через те, що раніше суди виносили рішення про стягнення середнього заробітку із органу управління лікарні Верховинської районної державної адміністрації. Встановлено, що незаконне звільнення позивача відбулося внаслідок прийняття двома органами відповідних рішень. При цьому первинним рішенням, на підставі якого видавався наказ Верховинською центральною районною лікарнею, було розпорядження Верховинської районної державної адміністрації. А тому, до моменту виконання рішення суду первинним боржником, дійсно були підстави для стягнення середнього заробітку із винної особи. Однак з 10.05.2016 первинний боржник вважається таким, що виконав рішення суду. А поновлення позивача на роботі не відбувається внаслідок не виконання в своїй частині рішення суду іншим боржником, а саме Верховинською центральною районною лікарнею. Не є спроможними посилання відповідача і на ту обставину, що згідно з внесеними змінами у статут лікарні, виключно власником призначається та звільняється керівник лікарні - головний лікар і вирішення даного питання не є їх компетенцією, оскільки за рішенням суду покладався обов'язок на відповідача поновити незаконно звільненого працівника, а не прийняти нового працівника. Також не приймаються судом заперечення відповідача і в тій частині, що з них не може відбуватися стягнення середнього заробітку через те, що вони є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок медичних субвенцій, використання яких не передбачає відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконно звільненого працівника або інших виплат заробітної плати, не передбачених штатним розкладом, який затверджується головою управлінського органу. Як вбачається із Статуту Верховинської центральної районної лікарні (а.с.133-138), погодженого головою Верховинської районної державної адміністрації та затвердженого рішенням Верховинської районної ради, лікарня є юридичною особою та наділена усіма правами юридичної особи з дня її державної реєстрації, має самостійні розрахункові рахунки в установах банків, Державного казначейства, бухгалтерію, може від свого імені набувати майнові та немайнові права, і нести обов'язки, бути відповідачем у судах. Отже відповідач самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, і у випадку виникнення такого на підставі рішення суду несе відповідальність в установленому законом порядку. При цьому посилання на бюджетне законодавство не може братися до уваги, оскільки в даному випадку не йде мова про витрати лікарні, які вона, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, вправі здійснювати з власної ініціативи і зобов'язана погоджувати з вищестоящим розпорядником бюджетних коштів, а про примусове виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку внаслідок затримки виконання зобов'язання за рішенням суду. Підсумовуючи усе наведене, слід зазначити, що саме з вини відповідача має місце затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а оскільки в силу закону така затримка є протиправною і такою, що порушує права позивача, тому суд зобов'язаний вжити заходів щодо їх захисту шляхом стягнення із винної особи середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, тобто за період з 10.05.2016 по 20.04.2017. При визначенні розміру середнього заробітку суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядкомобчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих вимог, зокрема абзацом 3 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2012 року та від 16 грудня 2015 року. Абзацом 2 пункту 8 Порядку передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Разом з тим, пунктом 10 Порядку визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становить 413 грн. 92 коп., за спірний період позивач перебував у вимушеному прогулі 143, 22 та 75 робочих днів. Крім цього, з моменту звільнення позивача, і по час завершення спірного періоду, посадовий оклад декілька разів збільшувався, а з 01.09.2015 був встановлений у розмірі 4041 грн., з 01.12.2015 - 4443 грн., з 01.05.2015 - 4732 грн., з 01.12.2016 - 5331 грн. та з 01.01.2017 - 6389 грн. За таких обставин позивач вважає, що за період з 01.09.2015 по 31.11.2016 розмір його середньоденної заробітної плати підлягав збільшенню на коефіцієнт 1,19, за період з 01.12.2015 по 30.04.2015 на 1,1, за період з 01.05.2016 по 31.11.2016 на - 1,06, за період 01.12.2016 по 31.12.2016 на - 1,13 та за період з 01.01.2017 по 20.04.2017 на - 1,2. Таким чином шляхом математичного розрахунку позивачем визначено розмір середнього заробітку за спірний період в сумі 154741 грн. 91 коп. Перевіряючи достовірність здійсненого розрахунку, суд враховує, що позивачем правильно визначенорозмір середньоденної заробітної плати в сумі 413 грн. 92 коп. шляхом ділення, отриманої згідно з довідкою (а.с.120), заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох останніх місяців, що передували звільненню, на число відпрацьованих робочих днів. Крім цього, з відповіді Верховинської центральної районної лікарні (а.с.123) вбачається, що дійсно з часу звільнення позивача декілька разів збільшувався посадовий оклад головного лікаря, і такі збільшення відповідають наведеним відомостям у розрахунку позивача. З врахуванням наведеного, а також того, що інші математичні розрахунки проведені правильно і розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 10.05.2016 по 20.04.2017 визначений у відповідності із вимогами закону в сумі 154741 грн. 91 коп., суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Outcome: approved