Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 18.07.2008 року був укладений кредитний договір № D33ENN00000002 за умовами якого, відповідач отримав кредит в розмірі 15000,00 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік. Позивач вказує, що відповідачем умови договору виконувались не належним чином, у звязку із чим, станом на 17.12.2014 року виникла заборгованість в сумі 125447,29 гривень з яких: - заборгованість за кредитом 11595,29 гривень; - заборгованість зі сплати процентів 7313,24 гривень; - заборгованість з пені за користування кредитом 105827,74 гривень; - заборгованість по комісії 711,02 гривень; - штраф (фіксована частина) 250,00 гривень; - штраф (процентна складова) 1027,46 гривень. Вказує, що заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 01.06.2012 року із відповідача на їхню користь вже було стягнуто заборгованість по данному кредитному договору в розмірі 104898,11 гривень, а тому різниця між стягнутою заборгованістю та заборгованістю на момент подання цього позову до суду складає 20549,18 гривень. У звязку із викладеним, просять суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 20549,18 гривень. Представник позивач у судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що дійсно між нею та позивачем було укладено кредитний договір, умови якого вона виконувала не належним чином, внаслідок чого рішенням суду від 01.06.2012 року з неї вже стягнуто заборгованість за договором. Зазначає і про те, що із її платіжної картки на користь позивача вже стягуються відсотки в рахунок погашення заборгованості. Позовні вимоги визнає в частині наявної заборгованості. Проте просить суд зментиши суму стягуваної пені. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного та в установленому порядку підписаного кредитного договору № D33ENN00000002 від 18.07.2008 року відповідачу було надано кредит в розмірі 15000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 5 років. (а.с.7-12). З розрахунку видно, що дійсно, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 17.12.2014 року становить 125447,29 гривень.(а.с.5-7). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 01.06.2012 року із відповідача на користь банку вже було стягнуто заборгованість по данному кредитному договору в розмірі 104898,11 гривень. (а.с. 4) Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінивши належні та допустимі докази по справі, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного, ст.. ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 526, 530, 1046, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed