Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати відповідачів позбавленими права користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . В обгрунтування свого позову зазначив, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДОМ» є власником будівлі гуртожитку, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . До 2004 року будівля належала ВАТ «Імпульс». Зазначене підприємство використовувало його в якості гуртожитку з метою надання службових приміщень для тимчасового мешкання своїх працівників. Відповідно до інформаційної довідки відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради, станом на 04.12.2019 року в кімнаті [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачі не проживають за місцем реєстрації з 2006 року, їх фактичне місце проживання не відомо, вони не є співвласником зазначеного житлового будинку, не є членами родини позивача, не мають будь-якого дійсного договору з власниками житлового будинку щодо користування ним, не мають договору на поставку комунальних послуг: газу, тепла, електроенергії, не мають окремого особового рахунку по оплаті за водопостачання та водовідведення. Просили позбавити відповідачів права користування зазначеним житловим приміщенням. В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та просив задовольнити позов. Дослідивши матеріали справи та докази, якими обгрунтовані вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно Витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Укрдом», ід.номер 41280751, юридичною адресою позивача є: квартира [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності ТОВ «УКРДОМ». Відповідачі зареєстровані в кімнаті [ADDRESS] , що підтверджується листом Сєвєродонецької міської Ради від 10.12.2019 року № 6442. Згідно актів обстеження кімнати [ADDRESS] від 22.09.2015 року та 20.12.2019 року двері у кімнаті відкриті, ніхто не проживає, є залишки сміття, відсутні меблі, єлектроппроводка, газопостачання та водопостачання у кімнаті відсутні. Будь-які речі відповідача у кімнаті відсутні. Відсутність відповідача за зазначеною адресою з 2006 року підтверджує [PERSON] , мешкаюча в кімнаті [ADDRESS] з 12.04.2002 року. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року по справі № 320/1941/16-ц, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі [PERSON] проти Росії ). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства ). У пункті 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі [PERSON] проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом , не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві . Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( пукти 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України ). Виходячи із зазначеного, суд вважає, що доводи позивача в частині відсутності відповідачів в зазначені вище кімнаті тривалий час, є доведеними. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано те, що, останні втратили право на проживання в кімнаті, а відтак позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування кімнатою в гуртожитку, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved