Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, право власності за набувальною давністю на 1\\2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новошкільна, б. 120. В обґрунтування позову зазначив, що його прабабі, [PERSON], та його прадіду, [PERSON], належало по 1\\2 частині зазначеного домоволодіння, на підставі рішення Народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська. 25.2.1981 року помер його прадід [PERSON]., після його смерті відкрилася спадщина а належну йому 1\\2 частину зазначеного нерухомого майна. Його онук, відповідач по справі - [PERSON], після смерті прадіда отримав свідоцтво про право на спадщину від 27.07.1982 року, р/н № 1-3129. Але з того часу, як відповідач прийняв спадщину та по теперішній час він не проживає у зазначеному домоволодінні, ніколи не довідувався до нього, тому що вважав, що воно по праву належить прабабі, дружині померлого - [PERSON], адже вона самостійно доглядала будинок та утримувала його у належному стані. Де на теперішній час проживає [PERSON] позивачу не відомо. Частина домоволодіння, яка перейшла у спадок до відповідача знаходилася у занедбаному стані, тому позивач у 2002 році коли повернувся з армії, за власний рахунок відремонтував його та привів у задовільний стан. Фактично з того часу, 1\\2 частину домоволодіння, яка належить відповідачу, позивач використовував для своїх власних потреб, зберігав там дрова, та свої особисті речі. [INFO] померла прабаба позивача. [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй 1\\2 частку зазначеного домоволодіння. Після неї спадщину прийняла баба позивача, [PERSON] Успадковану частину, [PERSON] вирішила залишити своєму внукові - позивачу по справі. 17.11.2012 року вона подарувала частину домоволодіння позивачу. Після цього, позивач продовжував відкрито, безперервно та добросовісно користуватися частиною домоволодіння, яке належить відповідачу. У зв'язку з тим, що частина будівлі, яка належить відповідачу, знаходить у вкрай занедбаному стані, позивач змушений витрачати свої кошти на її утримання та ремонт, бо існує загроза руйнації всього будинку. Враховуючи наведене просив позов задовольнити. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального характеру, просить рушення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи,що згідно рішення народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 22 листопада 1965 року по справі № 2-2131 було встановлено, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], кожному по 1\\2 частці (а.с. 4). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 30.12.1981 року Кіровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дніпропетровська (а.с. 5). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 28.11.1989 року Кіровським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дніпропетровська (а.с. 6). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРК № 365734 від 19 жовтня 1990 року. виданого старшим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцем майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої [INFO], є її донька [PERSON]. Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з 1\\2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Своє право власності на частку зазначеного нерухомого майна [PERSON] зареєструвала у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «ДМБТІ» № 31124892 від 30.08.2011року (зворотний бік а.с. 7). Згідно договору дарування 1\\2 частки домоволодіння від 17 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черняком С.М.,1\\2 частина домоволодіння, розташованого за [ADDRESS] була подарована [PERSON] [PERSON] (а.с. 8). Після укладення договору позивач зареєстрував право власності на 1\\2 частку зазначеного нерухомого майна у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого КП «ДМБТІ» № 36615285 від 07.12.2012 року (а.с. 9). Відмовляючи у задоволені позову районний суд зробив висновок про те, що позивач по справі з самого початку володіння частиною спірного нерухомого майна знав та був обізнаний, що він володіє майном безпідставно, що виключає факт добросовісності володіння, крім того він позивач обізнаний про власника іншої частини нерухомого майна, з огляду на що, суд не вбачає підстав для задоволення позову, але повністю погодитись з такими висновками суду не можна. Згідно листа № 12358 від 15.10.2015 року КП «ДМБТІ» встановлено, що станом на 31.12.2012 року у інвентаризаційній справі щодо домоволодіння,розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новошкільна, 120 містяться наступні відомості щодо реєстрації права власності: -1\\2 частина зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування від 17.11.2012 року; --1\\2 частина зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1982 року виданого Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр № 1-3128, зареєстровано БТІ в реєстрову книгу № 196 за реєстровим № 87 (а.с. 68). Аналогічна інформація надана відділом державної реєстрації прав на нерухоме майно № 10839/10.10-21-3731 від 08.10.2015 року (63-65). Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних судом під присягою, відповідача [PERSON] в домоволодіння [ADDRESS], з того часу як там став проживати позивач, вони ніколи не бачили, позивач не тільки безперешкодно користувався всім будинком, а і опікувався ним. Відповідно до вимог ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] спірною частиною будинку не опікується тривалий проміжок часу, у зв'язку з чим позивач вимушений був звертатись до органів міліції з метою розшуку відповідача, але як вбачається з довідки начальника Красногвардійського ВП ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 12.04.2016 року відповідач [PERSON], був оголошений у розшук в 2007 році, та до теперішнього часу місцезнаходження якого не встановлено (а.с.103). Доводи позивача про те, що він з 2002 року, коли повернувся зі служби в армії, та до сьогоднішнього дня - добросовісно, відкрито для всіх осіб, у тому числі для органів місцевого самоврядування, та безперервно володіє спірною частиною будинку, яка належала його бабусі матеріалами справи не спростовуються. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п'ять років. За вказаних обставин, з метою збереження майна, та захисту права власності позивача на частину домоволодіння, вирішити спір в інший спосіб ніж визнати на позивачем право власності на спірну частину за набувальною власністю за рішенням суду не можливо.

Outcome: approved