Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив та просить суд винести рішення, яким визнати будинок № 10 по вул.Сагайдачного в м.Буську, земельну ділянку загальною площею 0,0639 га кадастровий номер 4620610100:13:005:0012, яка виділена для обслуговування будинку та знаходиться за адресою м.Буськ, вул.Сагайдачного, 10, а також автомашину марки Audi модель А-6, реєстраційний номер ВС 8808ВХ, номер кузова [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках по ? частці за кожним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачкою познайомився у 2004 році та з лютого 2005 року почали проживати у цивільному шлюбі та вести спільне господарство. Відповідачка згідно договору дарування 29.06.2004 року отримала незавершений будівництвом будинок, процент готовності якого становив 64%. За час їхнього шлюбу вартість будинку значно збільшилась внаслідок його особистих затрат, а тому даний будинок як і земельну ділянку, на якому він розташований слід визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя та розділити в натурі по ? частці кожному. Крім того під час шлюбу 02.04.2009року ними з відповідачкою було придбано автомобіль марки Audi модель А-6, реєстраційний номер ВС 8808ВХ, номер кузова [NUMBER], який оформлено на відповідачку, який є їх спільною власністю і підлягає поділу. Позивач та представники позивача, в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити та дали пояснення по вищевикладених обставинах. Відповідачка та її представники надали суду письмові пояснення та пояснили, що 03.03.2006 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який розірвано 02.11.2011 року. До укладення шлюбу 29.06.2004 року [PERSON] (відповідачка) отримала у дар спірний будинок з земельною ділянкою. Після укладення шлюбу відповідачка за власні кошти закінчувала його будівництво, оздоблення, оскільки відповідач ніде не працював, а вона була приватним підприємцем, часто їздила за кордон і надавала кошти позивачу для купівлі необхідних матеріалів, тому будинок є виключно її власністю і позивач не має на нього жодних прав. Що стосується автомобіля, то такий був придбаний нею внаслідок обміну старого автомобіля, що їй належав з доплатою. Після розірвання шлюбу з позивачем даний автомобіль 18.08.2012 року вона відчужила своїй дочці [PERSON], яка користується ним на даний час. Просять у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], неодноразово у судові засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 03 березня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно договору дарування від 29 червня 2004 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться у м.Буську, вул.Сагайдачного, 10 Львівської області. Процент готовності будинку становив 64 %. Право власності на будинок зареєстровано, про що свідчить витяг з державного реєстру нерухомого майна серії ЯЯЯ № 573548. Дані документи у встановленому законом порядку не скасовані, а отже є чинними, що спростовує заперечення позивача з приводу фіктивності договору дарування і те, що даний договір є фактично договором купівлі продажу, на які ним надавались кошти в сумі 4000 доларів США. Шлюб між сторонами розірвано 02.11.2011року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за вийнятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування ( п. 2 ч.1ст. 57 СК України). Таким чином, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть, якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі тощо. Отже, будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: м.Буськ, вул. Сагайдачного, 10, який відповідачка [PERSON] прийняла у дар, є її особистою власністю. Суд може визнати майно дружини (чоловіка) обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при визначенні часток подружжя в даному майні враховується вартість майна, що належало одному з подружжя в порядку ст. 57 СК України. Рівність часток подружжя у даному випадку, застосовується лише до вартості майна, яке істотно збільшилося внаслідок умов, передбачених цим законом. Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 4094 від 27.10.2014 року відновна вартість спірного будинку на час його придбання в цінах на дату проведення дослідження з врахуванням ступеню готовності 64 % становить 1033463 грн., вартість будинку на час його придбання до вартості на даний час становить 581323, що в відсотковому відношенні становить 36 %. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007. № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-211цс14, зазначено, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбанні (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. У судовому засіданні представники позивача пояснили, що будівництво будинку закінчене у звязку з вкладенням коштів саме [PERSON], в результаті чого значно збільшилася вартість домоволодіння, що належить на праві власності відповідачу, а тому будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме що вартість спірного майна, яке було особистою власністю відповідача [PERSON], істотно збільшилася за рахунок трудових та грошових затрат подружжя. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині, що стосується визнання будинку № 10 по вул.Сагайдачного в м.Буську, та відповідно земельної ділянки, яка виділена для обслуговування будинку та знаходиться за адресою м.Буськ, вул.Сагайдачного, 10, спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках по ? частці за кожним слід відмовити. При цьому суд зазначає, що у разі наявності у позивача відповідних доказів того, що він приймав участь у будівництві спірного будинку, останній має право предявляти вимоги щодо отримання грошової компенсації його частки витрат на вказане будівництво. Що стосується позовних вимог щодо автомобіля, то судом встановлено, що автомобіль марки Audi модель А-6, реєстраційний номер ВС 8808ВХ, номер кузова [NUMBER] зареєстрований 02.04.2009 року за [PERSON] з передачею права керування [PERSON], тобто під час перебування сторін у шлюбі. Згідно листа Територіального сервісного центру 4643 МВС України у Львівській області № 31/13-4643-637 від 20.04.2016 року даний автомобіль 18.08.2012 року перереєстрований за [PERSON] донькою відповідачки [PERSON], що остання не заперечила в судовому засіданні. Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, у випадку, коли один з подружжя здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач не уточнював позовних вимог і не просив стягнути на свою користь із відповідача вартість 1/2 частини спірного автомобіля як компенсації його частки в спільному майні подружжя, проте [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про визнання недійсним правочину із відчуження набутого в шлюбі автомобіля та стягнення із відповідача на його користь компенсації вартості відчуженого майна, однак у межах заявлених вимог в справі, що розглядається, його права захищені бути не можуть. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON], у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати вважаються понесеними за рахунок позивача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 29.10.2013року в порядку ст.152 ЦПК України ( в редакції 2004 року) накладено арешт на житловий будинок за адресою м.Буськ, вул.Сагайдачного, 10. У пункті 10 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Вказаним пунктом також розяснено, що підставою для скасування заходів забезпечення позову також є випадки, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Отже, враховуючи те, що у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі, суд не знаходить підстав для подальшої потреби в забезпеченні позову, а тому вважає, що існують підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Буського районного суду Львівської області від 29.10.2013року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed