Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування чужими коштами. Позовні вимоги мотивує тим, що 05 липня 2010 року між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено Договір № 4/65/10 (надалі - Договір). Згідно умов Договору позивач повинен був побудувати термодом для відповідача [PERSON] на її земельній ділянці, а [PERSON], в свою чергу, повинна була прийняти роботу позивача та оплатити її. Даний Договір було укладено з відома чоловіка [PERSON] - відповідача [PERSON] При цьому, позивач свої зобов'язання по Договору виконав та здійснив роботу на загальну суму 144 042 грн. 00 коп., але [PERSON] відмовилась оплатити роботу, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду. Так, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року було визнано недійсним укладений між сторонами Договір та ухвалено стягнути з [PERSON] в порядку реституції грошові кошти в сумі 144 042 грн. 00 коп. Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2012 року. Таким чином, позивач вважає, що з 12 вересня 2012 року у [PERSON] виник обов'язок сплатити на користь позивача борг у вищезазначеній сумі. Однак, станом на сьогодні [PERSON] так і не сплатила позивачу присуджені з неї грошові кошти ані повністю, ані частково. При цьому, на думку позивача, оскільки на даний час рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року не виконано, то [PERSON] здійснює користування чужими грошовими коштами, які, в свою чергу, в силу положень ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), є також сумісною власністю обох відповідачів. На підставі зазначеного, враховуючи положення ст. 536 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, визначений позивачем за аналогією закону у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (надалі - НБУ), що передбачено Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», що становить 24 861 грн. 79 коп. Представник позивача Комісаренко А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, представник зазначив, що чинне законодавство не містить положень щодо покладення обов'язку на фізичну особу за недійсним договором з оплати відсотків за користування чужими коштами. Крім того, [PERSON] чужих, тобто, залучених у позивача, коштів не використовувала. Таким чином, на думку представника, покладення на [PERSON] обов'язку з оплати процентів за недійсним правочином суперечить, серед іншого, вимогам ст. 216 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Соломон» про визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено частково та визнано недійсним Договір № 4/65/10 від 05 липня 2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Соломон» та [PERSON], з моменту його укладення - 05 липня 2010 року (а.с. 9-15). Також, згідно даного рішення, на підставі ст. 216 ЦК України було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь позивача 144 042 грн. 00 коп. При цьому, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2012 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року було залишено без змін (а.с. 16-22). Звертаючись до суду з позовом та вказуючи, що оскільки на даний час рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2012 року не виконано, а відповідач [PERSON] здійснює користування чужими грошовими коштами, які в силу положень ст. 60 СК України є сумісною власністю обох відповідачів, позивач вважає, що відповідачі за користування чужими грошовими коштами повинні сплатити позивачу проценти у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що передбачено Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», що становить 24 861 грн. 79 коп. Однак, такі доводи позивача суд вважає помилковими виходячи з наступного. Так, положеннями ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відтак, з аналізу положень вказаної норми закону вбачається, що підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, а, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст.ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України). Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували як факт користування чужими коштами, так і наявність укладеного між сторонами договору, яки й би встановлював розмір процентів за користування чужими коштами. Крім того, слід зазначити, що до правовідносин, які склалися між сторонами по справі, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», на який посилається позивач, не підлягають застосуванню, оскільки згідно преамбули цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. При цьому, суб'єктами зазначених правовідносин є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог та визначеного предмету позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 536, 541, 543 ЦК України та

Outcome: dismissed