Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до Южного міського суду Одеської області з заявою про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, мотивуючи свої вимоги тим, що заявник є внутрішньо\~переміщеною особою.\~09\~вересня 2011\~року між\~ним та\~ [PERSON] зареєстровано шлюб. [INFO] його дружина народила дитину - [PERSON] в місті Макіївка, Донецької області. Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану України неможливо, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження дитини, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». За таких обставин нездійснення реєстрації народження дитини позбавляє можливості зареєструвати, зокрема, місце проживання дитини та реалізувати інші права, пов`язані з народженням дитини і тому заявник звертається до суду з відповідною заявою. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 30.10.2020 відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судове засідання. В судове засідання заявник не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у відсутність представника, не заперечує проти задоволення заяви. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи заявник є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.10.2020 (а.с.6). З 09.09.2011 заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10), яка [INFO] народила [PERSON] в місті Макіївка, Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11) та копією довідкою (а.с.12). Встановлення факту народження необхідно заявнику для отримання свідоцтва про народження. Вказане свідоцтво не українського зразку і ці документи видані закладом, який знаходиться на тимчасово непідконтрольній державі Україна, території, а тому він не створює правових наслідків, відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця, з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я, документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі, якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Як передбачено ч.ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка, відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема, «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі, нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно зіст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Статтями\~3,8,9 Конституції України,\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зіст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану, орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис, на підставі рішення суду. Відповідно до Конвенції про права дитини, від 20.11.1989 року, ратифікованої,\~постановою Верховної ради України № 789-ХІІ, від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав, згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Пунктом 5 ч. 2\~ст.293\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В силу частин 1ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України, незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р та постанови ВРУ від 17.03.2015 року №254- VIII м.Макіївка Донецької області відноситься до населеного пункту на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та визнана тимчасово окупованою територією. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об`єктивні перешкоди. Згідно п. 8 ч. 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявник у справі, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви.

Outcome: approved