Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики к розмірі 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, три проценти річних від належної до стягнення суми боргу у розмірі 40,60 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, проценти за користування грошовим коштами у розмірі 139,05 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, моральну шкоду у розмірі 5000 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 18 жовтня 2013 року [PERSON] позичив у позивача гроші у сумі 1000 доларів США і зобовязався повернути їх не пізніше 01 грудня 2013 року. Однак, в порушення вимог зазначеного договору, свої зобовязання відповідач не виконав. Вжиті позивачем спроби вирішити спір в позасудовому порядку жодних результатів не дали, у звязку з чим позивач змушена звертатися до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового Бюро ГУМВС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст.. 122 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 18 жовтня 2013 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, які [PERSON] зобовязався повернути в строк до 101 грудня 2013 року, про що останнім була складена розписка. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики від 18 жовтня 2013 року. Відповідно до ч.2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст.\~599 - 601,\~604 -609 ЦК України, зокрема за\~ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно\~\~ч. 1, 2, 3\~ст. 545 ЦК України\~прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25. 04. 2012 року в справі № 6 -24 цс 12\~\~про стягнення\~\~боргу, яка згідно зі\~ст. 360 - 7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.\~\~ Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів щодо виконання зобовязання за договором позики від 18 жовтня 2013 року, відповідачем в ході судового розгляду суду не надано. Надання позивачем суду оригіналу розписки від 18 жовтня 2013 року в ході судового розгляду також свідчить про відсутність у відповідача доказів на підтвердження виконання своїх зобовязань за зазначеним договором позики відповідно до вимог ч. 3 ст. 545 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми боргу за договором позики від 18 жовтня 2013 року у межах заявлених позовних вимог у сумі 1000 доларів США. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.07. 2014 року (справа №6-36цс14), у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст.1048 ЦК. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Оскільки договором позики між сторонами від 18 жовтня 2013 року, іншого не встановлено, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування грошима за визначений позивачем період з 18 жовтня 2013 року по 23 лютого 2015 року. Перевіривши правильність здійсненого в позовній заяві обрахування належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цієї заявленої позовної вимоги виходячи з наступного. При здійсненні розрахунку суд виходить з розміру облікової ставки Національного банку України, яка складала: з 18 жовтня 2013 року по 14 квітня 2014 року 6,5 % річних, з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року - 9,5 % річних, з 17 липня 2014 року по 13 листопада 2014 року 12,5% річних, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року - 14,00% річних, з 06 лютого 2015 року по 23 лютого 2015 року 19,5 % річних. Належні до сплати відповідачем на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України складають з 18 жовтня 2013 року по 14 квітня 2014 року (179 днів) 31,88 доларів США, з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року (93 днів) 24,20 доларів США, з 17 липня 2014 року по 13 листопада 2014 року (118 днів) 40,41 доларів США, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року (85 днів) 32,60 доларів США, з 06 лютого 2015 року по 23 лютого 2015 року (18 днів) 9,62 доларів США, а всього 138,71 доларів США. Однак, при здійсненні розрахунку належних до сплати відповідачем на користь позивача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, позивачем була допущена помилка в розрахунковому періоді з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року 118 днів, що потягло за собою помилку в визначенні суми процентів за зазначений період - 40,75 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до умов договору позики від 18 жовтня 2013 року, відповідач зобовязаний був повернути позивачеві суму боргу до 01 грудня 2013 року. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми. Судом не встановлено існування домовленості між сторонами про виконання простроченого грошового зобовязання без урахування річних процентів. При цьому, суд розраховую суму трьох процентів річних від простроченого суми боргу, саме з дня такого прострочення, а саме з 01 грудня 2013 року. Враховуючи викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики від 18 жовтня 2013 року у межах позовних вимог, виходячи з наступного. Станом на 23 лютого 2015 року виконання грошового зобовязання за договором позики від 18 жовтня 2013 року було прострочено на 450 днів. Таким чином, сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 18 жовтня 2013 року складає 36,99 доларів США (1000 Х 3 Х 450 / 365 / 100). З наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд не погоджується. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно ч. 3 зазначеної статті,\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм\~\~права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у\~статті 1048 ЦК України, та при застосуванні\~статті 625 ЦК України. Як роз'яснено у п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, враховуючи вимогу позивача про стягнення сум за договором позики в національній валюті України гривні за курсом, встановленим на день ухвалення, суд визначає суми за договором позики, що підлягають стягненню з відповідача в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, при цьому сума боргу за договором позики від 18 жовтня 2013 року відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 13 липня 2015 року (на день ухвалення рішення по справі) становить 21920 гривень (1000 доларів США х 21,92), проценти за користування грошима на рівні облікової ставки Національного Банку України за період користування з 18 жовтня 2013 року по 23 лютого 2015 року 3040,52 гривень, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 грудня 2013 року по 23 лютого 2015 року 810,82 гривень. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не вважає позовні вимоги в частині стягнення 5000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються судами, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами законодавства. Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Відшкодування моральної шкоди також не передбачено умовами договору позики. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди та не обґрунтовано розмір, в який позивач оцінює завдану йому моральну шкоду. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем при предявленні позову до суду були сплачені судові витрати у загальному розмірі 572,13 гривень (№20022015122959 від 20 лютого 2015 року, №20022015122613 від 20 лютого 2015 року, №23022015115615 від 23 лютого 2015 року). Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Як вбачається зі змісту позовних вимог, загальна сума заявлених позовних вимог складає 37853,25 гривень (як зазначено самим позивачем у позовній заяві), а тому судовий збір, який необхідно було сплатити за подання зазначеного позову мав би складати 378,53 гривень (1% ціни позову). Загальна сума задоволених позовних вимог складає 25771,34 гривень, що складає 68,08 % ціни позову. При таких обставинах з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у сумі 257,71 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial