Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що він на підставі ордеру №72 від 16.03.1979 року отримав право на зайняття квартири [ADDRESS] , разом з сім`єю в складі дружини [PERSON] та трьох дітей. На цей час в квартирі приписана з цих дітей лише донька [PERSON] . Крім цих трьох осіб в квартирі [ADDRESS] також прописані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказані особи прописані в квартирі без згоди основного квартиронаймача. На цей час між сторонами постійно виникають конфлікти щодо користування квартирою. Факт не проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] підтверджується актом від 26.07.2018 року складеного ЛКП «Господар». Оскільки відповідачі більше шести місяців, без поважних причин, не проживають у квартирі вважає, що вони втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою судді від 05.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Представником відповідачів подано відзив на позов в якому позовні вимоги заперечили, зазначають, що позивач [PERSON] є їх дідом та прадідом [PERSON] . Усі разом вони проживають та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Позивач [PERSON] з дружиною проживали у селі, за межами області, приїжджали у м. Львів для отримання пенсії. Після того як вони стали постійно проживати у м. Львові, у одній квартирі, між ними почали виникати конфлікти у зв`язку з чим пред`явлено цей позов. Зазначають, що з моменту народження і по теперішній час проживають у спірній квартирі, тому позовні вимоги вважають необґрунтованими та просять у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] подав суду відповідь на відзив у якій вказує на те, що факт не проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується актом від 26.07.2018 року складеного ЛКП «Господар», а також показами свідків. Крім цього ЛКП «Господар» складено ще один акт, який підтверджує не проживання відповідачів більше шести місяців без поважних причин у квартирі [ADDRESS] , а тому вони вважаються такими що втратили право користування жилим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] , представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки вважають, що відсутні підстави для визнання відповідачів втратившими право на житло. Третя особа [PERSON] позов [PERSON] підтримала, вказала, що відповідачі не проживають у квартирі, а тому просить позов задоволити. Представник третьої особи Личаківської районної адміністрації ЛМР в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Подала суду заяву у якій просить розгляд справи призначеної на 18.09.2019 року проводити без її участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до ордеру від 16.03.1979 року №72 [PERSON] разом з сім`єю - дружиною [PERSON] та дітьми надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . ( а.с.7) Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 15.05.2017 року №2845 власником кв. [ADDRESS] є міська рада, у квартирі зареєстровано шестеро осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , основним квартиронаймачем є [PERSON] ( а.с.6). [PERSON] звернувся до суду з позовом, просить визнати внуків [PERSON] , [PERSON] та правнука [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] на тій підставі, що вони більше шести місяців, без поважних причин, не проживають у спірному житлі. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4\~ст. 311 ЦК України). Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені\~ЖК України\~підстави для позбавлення права на житло Статтею 9 ЖК Української РСР\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ч.1, 2 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підтвердження позовних вимог позивачем [PERSON] надано суду акт від 26.07.2018 року, що складений комісією в складі майстра виробничої дільниці Волошин Г.В. та оператора диспетчерської служби [PERSON] , з виходом на адресу по [ADDRESS] про те, що зі слів сусідів з кв.7 [PERSON] та кв.16 [PERSON] [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] по даній адресі не проживають. ( а.с.5). В судовому засіданні як свідка допитано [PERSON] з приводу складання акту від 26.07.2018 року. Останній суду показав, що дійсно у липні 2018 року до нього підійшов сусід [PERSON] , пояснив, що між [PERSON] та його внуками виник конфлікт і треба підписати акт та допомогти [PERSON] . Він підписав акт, ствердив, що жодної комісії не було і на спірну квартиру ніхто не виходив. У цій квартирі проживали сторони до конфлікту, він бачив відповідачку [PERSON] , її чоловіка і як вона гуляла з коляскою з дитиною, на даний час її бачить рідко. Свідок [PERSON] дав суду покази про те, що відповідачі проживали у квартирі, зараз також проживає бабця та дід позивач по справі з дружиною. Між ними постійно виникають конфлікти, життя стареньким не має, бо вони знущаються із стареньких. Тому, щоб їм допомогти, підписав акт, підтвердив, що жодної комісії при складанні акту не було і у квартиру вони не заходили. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ч. 2\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як визначено в ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході розгляду справи позивачем на підтвердження позовних вимог також долучено акт від 26.11.2018 року ( а.с.75) складений [PERSON] , майстром виробничої дільниці ЛКП «Господар», [PERSON] , майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар» відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, однак не проживають за адресою [ADDRESS] . Цей факт підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] . Даючи оцінку вище вказаному акту судом встановлено, що у такому не вказано, протягом якого саме періоду відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному житлі, лише вказано що такі не проживають у квартирі [ADDRESS] . В судовому засіданні як свідка допитано [PERSON] який суду дав покази про те, що у квартирі [ADDRESS] проживає його дочка [PERSON] та син і тесть і теща. Він проживав у цій квартирі близько 20 років. Фактично тривалий час у квартирі проживали діти, а тесть і теща жили в іншій області, лише приїздили за пенсією. Весною 2018 року проживати з села у квартиру приїхала тесть та теща позивач [PERSON] з дружиною. Дочка [PERSON] проживала у житлі до травня 2018 року постійно, однак через постійні конфлікти і через те, що її виганяли дід і бабця, спільно жити стало неможливо. Але його дочка [PERSON] приходить у квартиру час від часу, користується речами, які там є, він щоб допомогти дочці оплачує за квартиру. Відповідачем надано суду дублікати квитанцій ( а.с.40-57) на підтвердження того, що її батько [PERSON] здійснював оплату за телефон, послуги теплопостачання кв. [ADDRESS] . Свідок [PERSON] дав суду покази про те, що є другом та сусідом по будинку [PERSON] та [PERSON] , часто буває у гостях, знає їх з дитинства. У квартирі [ADDRESS] був за останніх шість місяців разів три, діда [PERSON] з дружиною не бачив. Знає, що [PERSON] живе у цій квартирі з дитинства, він бував у квартирі на святі, що вона організовувала. Свідок [PERSON] суду показала, що знає сім`ю позивачів та відповідачів, є їх сусідкою. Знає, що у квартирі проживає дочка [PERSON] , бачить їх часто, т.я. та гуляє з дитиною і вигулюють разом собак. [PERSON] знає, але на бачила. Ствердила, що у квартирі близько пів року не була, чула, що коли приїхали дід і бабця у них почалися конфлікти. Свідок [PERSON] дала суду покази про те, що знає позивача та відповідачів довгий час. Знає, що всі живуть у квартирі по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] з дружиною жили в іншому місці, у селі, приїздили раз в пів року за пенсією, а тепер живуть у квартирі. Свідок [PERSON] дав суду покази про те, що позивачів та відповідачів знає особисто, є сусідом поверху вище. Ствердив, що у спірній квартирі проживає [PERSON] з батьками, батьки [PERSON] проживали до 2003 року . [PERSON] також знає, оскільки він тут народився. Відповідачів бачить часто, [PERSON] гуляє з дитиною у дворі та разом з мамою. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна». У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50). У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, надані суду покази свідків, судом встановлено, що позивачем подано позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом у серпні 2018 року, однак жодний свідок в судовому засіданні не ствердив суду, що відповідачі до цього часу, більше шести місяців, не проживають у спірній квартирі без поважної причини. Крім цього у актах, що долучені позивачем на підтвердження позовних вимог не вказано періоду протягом якого відповідачі не проживають у спірному житлі. Тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні факту не проживання відповідачів у спірному житлі більше шести місяців. Посилання позивача на те, що відповідачі без його згоди вселилися у спірне житло в судовому засіданні будь - якими доказами не доведено. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі користуються займаним приміщенням на законних підставах і їх виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло, таким чином відсутні правові підстави для задоволення позову. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed