Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року померла власник житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON]. З 11.01.2005 року позивач користується вищезазначеним будинком, за час користування здійснила ремонт в будівлі, огородила територію, сплатила комунальні борги. Претензій щодо проживання з 2005 року їй ніхто не висував. [PERSON] подано зустрічний позов до Вільнянської міської ради Запорізької області, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є племінником померлої [PERSON] За рішенням суду встановлено факт родинних відносин зі спадкодавцем та подовжено строк прийняття спадщини. [PERSON] до нотаріусу подано заяву про прийняття спадщини. За результатами розгляду поданої заяви нотаріусом 19.11.2016 винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням, що він не має права на спадщину. Позивач, представник позивача в судовому засіданні підтримали позов, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача, відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав надав пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві. Представник відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. [PERSON], її представник проти задоволення зустрічного позову заперечував. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне: Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. В обґрунтування позову позивач - [PERSON] посилається на те, що вона добросовісно заволоділа житловим будинком на підставі Акту обстеження технічного стану житлового будинку від 25.01.2005 (а.с.10). Вирішуючи питання про добросовісність заволодіння майном, суд приходить до висновку про відсутність добросовісності заволодіння майном з боку [PERSON] оскільки акт обстеження об'єкту нерухомого майна не є розпорядчим рішенням, правочином відносно об'єкту нерухомого майна, та не може бути підставою виникнення права володіння/користування майном, обставин, які б свідчили про наявність у Вільнянської міської ради Запорізької ради, будь-яких майнових прав відносно спірного майна судом не встановлено. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР (1963 р. в редакції на час відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За визначенням ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач після смерті спадкодавця прийняв спадщину шляхом подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини (а.с. 107, 202). Оскільки позивачем реалізовано право на отримання спадщини у порядку ст. 549 ЦК Української РСР (1963р.), за встановлених вищезазначених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх висновках Європейський суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Верховенство права, як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Європейський суд зазначає, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). На підставі викладеного,

Outcome: approved