Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

позивач звернувся з позовом в суд до відповідача- ФОП [PERSON] про стягнення по заробітній платі. В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що 04.05.2012 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера приватного підприємця [PERSON], про що було укладено трудовий договір від 04 травня 2012 року, який зареєстрований у Львівському міському центрі зайнятості від 10 травня 2012 року за №13501203012 та зроблено відповідний запис у трудову книжку позивачки. Починаючи з дати прийняття позивачки на роботу з 04 травня 2012 р. відповідач не виплачувала позивачці заробітну плату, посилаючись на незалежні від неї обставини. Оскільки на час прийому на роботу до ФОП [PERSON] вона була вагітна і була дуже зацікавлена у працевлаштуванні, відповідачка незважаючи на усі її звернення, спочатку запевняла, що всі виплати будуть згодом здійснені, а напередодні виходу у декрет пригрозила звільненням. З 10 жовтня 2012 року позивач знаходилась на лікарняному по вагітності і пологах, а з 27 лютого 2013 року і по даний час у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На даний час позивачка продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачкою, її трудова книжка знаходиться у ФОП [PERSON] В результаті невиплати відповідачкою заробітної плати за період з 04.05.2012 р. по 10.10.2012 р. ФОП [PERSON] заборгувала їй кошти у розмірі 5187,35 грн. Просить стягнути з ФОП [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 5187,35 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 1717,03 грн. В судовому засідання позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні вище наведеним, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснення надав аналогічні, які містяться в запереченнях, просив в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка у своїй скарзі до Головного управління ДФС у Львівській області від 30 березня 2015 року, стверджує про те, що заробітна плата працівникам відповідача фактично не виплачувалась, проте фактичних доказів, які б могли підтвердити даний факт позивачем надано не було. Більше того, така позиція позивачки спростовується поданими відповідачем матеріалами. Так, відповідачем, було надано заяву [PERSON] від 19.05.2015, яка підтверджує виплату йому заробітної плати у повному обсязі. Окрім цього, позивачка сама підтвердила нарахування та виплату їй заробітної плати, що вбачається з довідки про доходи позивача від 16.10.2012 року за період з 04 травня 2012 року по 30 вересня 2012 року, яка була оформлена за підписом позивача, в якій позивачка сама зазначила розмір її заробітної плати. Також, за результатами фактичної перевірки відповідача, що проводилась відповідно до Наказу в.о. начальника ДПІ у Камянка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області [PERSON] від 18 травня 2015 №69, порушень трудових відносин з найманими працівниками, в тому числі виплати заробітної плати та сплати податків та зборів, оформлення трудових відносин (в т.ч. з позивачем) не встановлено. Окрім цього, така інформація суперечить довідкам наданих Державною фіскальною службою та Пенсійним фондом України. Дані документи є документами встановленої форми, мають юридичну силу та спростовують наведені у позовній заяві доводи позивачки. Щодо розрахунку заробітної плати головного бухгалтера [PERSON] та розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати головного бухгалтера [PERSON], то ці документи не можуть бути прийняті судом, як належний доказ не виплати заробітної плати, оскільки є створені самою позивачкою, та не мають ні юридичної сили, ані підтвердження даних вказаних в цих документах. Суд не бере до уваги також твердження позивачки, що з дати приймання її на роботу, відповідачка не виплачує їй заробітну плату, посилаючись на незалежні від неї обставини, а також посилання позивачки на те, що вона була вагітна і була дуже зацікавлена у працевлаштуванні, а відповідачка незважаючи на всі численні звернення позивачки спочатку запевнила, що всі виплати будуть згодом здійснені, а напередодні виходу в декрет пригрозила звільненням, оскільки, жоден з даних фактів не був підтверджений жодним належним доказом, та базується лише на словах позивачки. Щодо позиції позивачки стосовно того, щодо компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» повідомляємо, що суд не приймає такі доводи позивачки до уваги, виходячи з такого. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходом відповідно до зазначеного закону слід розуміти, в тому числі і заробітну плату. Однак, позивачкою так і не було надано належних доказів, що підтверджують наявність заборгованості по виплаті заробітної плати. Відповідно суд дійшов висновку, що вимагати компенсацію у позивачки також не має підстав. Одним з основних принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності відповідно до ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми. Оскільки, згідно довідки наданої Державною фіскальною службою у графі «виплачена заробітна плата» вказано суму виплачену відповідачем на користь позивача, то відповідно вищезгадана довідка, хоча й не є документом, що передбачена Законодавством України для підтвердження подібних операцій, проте приймається судом як спростування факту невиплати заробітної плати позивачеві, що є предметом спору. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належність доказами відповідно до ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Окрім цього відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами відповідно до ст. 64 ЦПК України, є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Враховуючи вищенаведене можна зробити висновок, що надані позивачем під час судових засідань матеріали не можна брати до уваги, оскільки такі документи не мають жодної юридичної сили, та не відповідають вищезгаданим статтям, так як лише є роздрукованими матеріалами з мережі Інтернет, а не належно засвідченими документами (доказами). На підставі вище викладеного, та відсутності будь-яких фактичних доказів, що підтверджують позовні вимоги, враховуючи, що доведення цих вимог є процесуальним обов'язком позивача, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed