Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив визначити місцем проживання доньки [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 червня 2005 року в Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану м. Харкова він зареєстрував шлюб з відповідачем, актовий запис №242. Від шлюбу 04 лютого 2006 року у них народилася донька [PERSON]. 09 липня 2015 року відповідач [PERSON] покинула родину та виїхала до Російської Федерації, а згодом від неї надійшли документи на розлучення. 26 серпня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. На даний час дитина проживає разом з позивачем, який самостійно піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально її утримує. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні доньки не приймає, не здійснює за нею догляд, не цікавиться розвитком дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання та розвиток. Крім того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зокрема під час розірвання шлюбу відмовилася укласти договір щодо місця проживання дитини. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року провадження у справі відкрито. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилися, останнім надана заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій він не заперечує проти задоволення позовних вимог.. Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала та просила під час прийняття рішення врахувати висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Враховуючи, що в судове засідання не зявились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 червня 2005 року сторони зареєстрували шлюб у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №242 (свідоцтво про шлюб серії І-ВЛ №268848 від 18 серпня 2015 року). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії І-ВЛ №040327 від [INFO]). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 2 ст.. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишаються діти, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей та турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Як вбачається з акту депутата 7 скликання Харківської міської ради [PERSON] від 05 вересня 2017 року №275/05-09-17, дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], в квартирі знаходяться особисті речі дитини, підручники та інші речі, факт сумісного проживання дитини з батьком також підтвердила сама [PERSON] та сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] Департаментом Служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, як представником органу опіки та піклування, наданий висновок №102 від 13 лютого 2018 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON]. Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, відповідальними особами Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради була зясована думка малолітньої [PERSON], яка пояснила, що проживає разом з батьком і надалі також бажає проживати разом з ним. Таким чином, в ході судового розгляду судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом з позивачем [PERSON] у належній останньому квартирі понад три роки, дитина забезпечена всім необхідним для розвитку та відпочинку, батько займається вихованням та навчанням доньки, піклується про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створює належні умови для розвитку її природних здібностей, а також матеріально забезпечує дитину. Мати дитини [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком, про що надала відповідну заяву. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що батьки та неповнолітня дитина дійшли спільної згоди щодо визначення місця проживання останньої разом з батьком, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Оскільки сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до вимог 6 ст. 141 ЦПК України, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved