Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрованим є відповідач, який є онуком позивача. Відповідач при цьому не мешкає за вказаною адресою з 2007 року. Внаслідок цього позивачу чиняться перешкоди з боку відповідача в частині користування належним йому майном. До того ж позивач змушений нести витрати за комунальними платежами за відповідача, що для позивача є обтяжливим. На теперішній час відповідач мешкає за іншою адресою. На підставі переліченого просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. На підставі положень ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи було встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією договору від 15 березня 1971 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку, посвідченого державним нотаріусом 24 березня 1971 року, реєстр № 580, та зареєстрованого в Маріупольському БТІ 24 жовтня 1979 року, реєстр № 29642 (а. с. 17-18). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Суд за матеріалами справи встановив, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] з 8 грудня 1999 року, що підтверджується відповіддю Орджонікідзевського РВ в місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 3 квітня 2014 року, а також копією домової книги за зазначеною адресою (а. с. 6-10, 15). Стаття 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до акту від 3 квітня 2014 року, складеного головою КСН «Новий Східний», вбачається, що [PERSON] по [ADDRESS] не мешкає з 2006 року, що підтверджують сусіди по вказаному домоволодінню (а. с. 19). Таким чином суд встановив, що [PERSON] не мешкає в спірному житловому приміщенні з 2006 року, не мешкає разом із позивачем, залишаючись зареєстрованим в [ADDRESS], тому чинить перешкоди [PERSON] у володінні належним йому майном. Суд при цьому наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Тому спірні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] повинні вирішуватись на підставі положень закону, закріплених у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не положеннями ЖК України. З цих обґрунтувань суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні натомість було підтверджено, що [PERSON] не мешкає понад сім років в буд. [ADDRESS]., тому втратив право користування цим житловим приміщенням. Оскільки [PERSON] є власником буд. [ADDRESS], право власності якого є непорушним, у здійсненні якого він не може бути обмежений, то суд вважає, що його право підлягає захисту відповідно до ст. 391 ЦК. На підставі наведеного суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги [PERSON] задовольнити шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS]. За положеннями ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved