Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просив визнати відповідно до статті 236 ЦК України недійсним з моменту укладення Кредитний договір МL-З02/324/2007 від 21 вересня 2007 року та Додатковий договір №1 від 21 січня 2007 року, укладені між Позичальником [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП [PERSON]»; відповідно до приписів частини 2 статті 548 ЦК України визнати недійсним Договір іпотеки № РСL-З02/324/2007 від 21 вересня 2007 року, укладений між майновим поручителем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП [PERSON]»; відповідно до приписів частини 2 статті 548 ЦК України визнати недійсним договір поруки № SR -302/324/2007 від 21 вересня 2007 року, укладений між майновим поручителем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП [PERSON]» який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП [PERSON]»; відповідно до приписів частини 2 статті 548 ЦК України визнати недійсним Додатковий договір №МL-302/324/2007/СНР від 21 вересня 2007 року та Договір №302/324/2007 від 21 вересня 2007 року, укладені між Позичальником [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП [PERSON]», який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП [PERSON]». В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 21 вересня 2007 року між ПАТ «ОТП [PERSON]», який є правонаступником ЗАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] було укладено Кредитний договір МL-302/324/2007. Згідно частини №1 Кредитного договору [PERSON] надав йому кредит у сумі 45 000 Швейцарських франків для придбання нерухомого майна під 4.49% річних (згідно додатку №1 до Кредитного договору процентна ставка склала 9,99% річних), з погашенням ануїтетними платежами (рівними частинами) з датою остаточного повернення кредиту 21 вересня 2027 року. Окрім цього, між ним та банком 21 вересня 2007 року було укладено Додатковий договір №МД-302/324/2007/СНР до Кредитного договору № МД-З02/324/2007 від 21 вересня 2007 року. 21 вересня 2007 року між ним та банком було укладено Договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб. 21 вересня 2007 року між ним та банком було укладено Додатковий договір № МL-302/324/2007/СНF до договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб № 302/324/07 від 21 вересня 2007 р. за яким доповнено п.1.2. 21 вересня 2007 року між ним та банком укладено Додаткову угоду №1 до договору № 302/324/2007 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб від 21.09.2007 р. 21 вересня 2007 року між ним та банком було укладено Договір № 302/324/2007/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт), за яким [PERSON] надав позичальнику Овердрафт, шляхом кредитування поточного рахунку №2620 6 201761152, відкритого в ЗАТ «ОТП [PERSON]», в розмірі ліміту Овердрафта, який становить 3 400 гривень. 21 вересня 2007 року на забезпечення виконання основного зобов'язання між [PERSON] та ПАТ «ОТП [PERSON]» було укладено Договір іпотеки (майнової поруки) №РСL-302/324/2007, за яким Майновий поручитель у забезпечення виконання боргових обов'язків за Кредитним договором, укладеним між ним та банком надала у іпотеку нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також, 21 вересня 2007 року між банком та майновим поручителем було укладено Договір поруки №SR-302/324/2007, за яким Поручитель зобовязався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором. Впродовж дії кредитного договору банк неодноразово в односторонньому порядку змінював процентну ставку за користування кредитними коштами, тим самим в односторонньому порядку змінював умови кредитного договору в частині вартості кредитного продукту. 21 січня 2009 року він уклав з банком Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № МL-302/324/2007 від 21 вересня 2007 року, за яким отримав новий графік погашення кредиту. З часу укладення кредитного договору він сумлінно виконує прийняті на себе зобовязання, не має простроченої заборгованості за кредитом. У звязку із зміною курсу валют, починаючи з кінця 2008 року, його кредитні зобовязання значно зросли. Маючи доход у національній валюті України - гривні, він вимушений витрачати значно більшу суму грошей на погашення кредитної заборгованості, ніж він розраховував при укладенні Кредитного договору. Всі ризики у зміні валютного курсу, удорожчання кредиту банк поклав на Позичальника - споживача фінансової послуги, про що його заздалегідь не було повідомлено. До того ж, Кредитний договір містить умови, які суттєво порушують права позичальника - споживача фінансових послуг та є несправедливими, протиправними, оскільки суперечать вимогам закону. Частина 2 Кредитного договору містить суперечливі та протилежні положення і не визначає чітких умов кредитування позичальника, використовуючи термін «У разі використання Фіксованої процентної ставки...» (п. 1.4.1.1.1 частини 2 Кредитного договору) чи «У разі використання Плаваючої процентної ставки...» (п. 1.4.1.1.2. частини 2 Кредитного договору) Відповідач залишає за собою право без узгодження з Позивачем застосовувати умови вигідні для себе без урахування інтересів Позичальника - споживача фінансових послуг, та не визначив остаточну суму наданої фінансової послуги. Згідно ст. 632 ЦК України істотною умовою договору є ціна. Частина 5 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: - річна відсоткова ставка за кредитом; Ч.2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» -у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: - детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: - встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Отже, ціна договору сторонами не погоджена. Річна відсоткова ставка не визначена, ані на момент укладання договору, ані в подальшому. Банком надано кредит для придбання нерухомого майна, тобто на споживчі цілі. Перед укладенням кредитного договору йому не було надано інформації, визначеної у п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Пунктом Застереження 2 (після пункту 1.3.2.3.3. Кредитного договору) визначено, що Договори страхування укладаються в страхових компаніях, погоджених Банком до співпраці. Однак, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частина 3 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Договором між сторонами визначено, що незалежна оцінка вартості предмету іпотеки проводиться субєктами оціночної діяльності, акредитованими Банком. У випадку, якщо предмет іпотеки перебуває в оренді (суборенді) у третьої особи, укладання на умовах погоджених між орендарем, Позичальником та Банком, а у випадку, якщо предмет іпотеки належить Майновому поручителю, між Майновим поручителем, орендарем та Банком, додаткового договору оренди (суборенди) чи виконання інших юридичних дій письмово погоджених з Банком. Ч.2 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем. Визначеним положенням Кредитного договору [PERSON] посягає на свободу волевиявлення при укладенні цивільних угод. Згідно п.1.4.1.5.1 кредитного договору, у випадку порушення Позичальником своїх зобов'язань, встановлених будь - яким з п.п. 2.3. б., 2.3.7., 2.3.7.1. цього Договору, Фіксована процентна ставка ... підвищується па 4% річних. Згідно п.2.3.6 договору, позичальник зобовязується не укладати інших правочинів по отриманню нових кредитів. Відповідно до п.2.3.7 протягом дії Кредитного договору позичальник зобов'язується: и) без попередньо отриманої письмової згоди Банку не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб за адресою місцезнаходження предмету іпотеки... м) забезпечити наявність та дійсність Договорів страхування... на умовах, що задовольняють [PERSON] та з погодженою з банком страховою компанією. Останнє положення суперечить вимогам ст. 197 КУпАП. Банк у визначених положеннях Кредитного договору застосовує штрафні санкції у разі реалізації Позичальником права, наданого Законом. Згідно з п.1.9.1 незважаючи на інші положення цього Договору, Банк має право вимагати дострокове виконання Боргових зобов'язань в цілому або визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, та/або Майновим поручителем своїх Боргових та інших зобов'язань за цим Договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7. та ст. 3 цього Договору) та/або умов Договору поруки. Відповідно до кредитного договору, банк має право не виконувати будь-які вимоги Позичальника, якщо їх виконання суперечить зобовязанням Позичальника за цим Договором, вимагати від Позичальника надання документів, які підтверджують виконання умов цього Договору, Договору іпотеки, а також оцінювати такі документи для цілей цього Договору в односторонньому порядку. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з умовами договору, за невиконання чи не належне виконання будь - якого підпунктів 4.1.1.-4.1.5. цього Договору, Позичальник сплачує на користь Банку штрафи у розмірі 10%, 1%, 0,01%, 5% від суми Кредиту, а також 50 грн. штрафу. При цьому, оплата штрафу не звільняє позичальника від виконання п.п. 2.3.7.у) та і) цього договору. Позивач та його представник в судове засідання надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, до суду надав письмові заперечення на позов, відповідно яких позовних вимог не визнав у повному обсязі та просив в них відмовити. Зазначив, що при укладенні договорів страхування автомобілів, позичальник зобовязаний вказати Вигодонабувачем в такому договорі банк, тобто договір укладається на користь третьої особи. У Договорі на користь третьої особи встановлюються права та обовязки такої третьої особи (ст. 636 Цивільного Кодексу України). Як учасник правочину, банк має право на вільний вибір контрагента (ст. 627 Цивільного кодексу України), в даному випадку на вибір страховика. Таке ж право вільного вибору страховика, передбачене Законом «Про страхування», має і позичальник. У випадку, якщо двоє учасників правочину мають рівні гарантовані законом права на вільний вибір контрагента, їх вибір має співпадати. Про вибір страховика банком позичальник повідомляється відразу ж, йому надається перелік страхових компаній, вибраних банком і позичальник обирає для себе одну із запропонованих страхових компаній. Банк застосовує критерії відбору страхових компаній, зокрема, термін діяльності страхової компанії на ринку, розмір та склад портфелю страхових премій, наявність відповідного перестрахувального покриття. Після проведеного фінансового аналізу банк будує прогноз фінансового стану страхової компанії на найближчі два роки. Позичальники, які оформлюють кредит в банку мають можливість вибору страхової і компанії на даний час із 5 запропонованих. Не наводячи жодних обґрунтувань, Позивач голослівно стверджує, що банком не одноразово, незаконно, в односторонньому порядку було змінено відсоткову ставку. Проте, відповідно до п. 1.4.1.5.1. Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобовязань передбаченими п. 2.3.6., п. 2.3.7., п. 2.3.7.1. Кредитного договору фіксована відсоткова ставка підвищується на 4 (чотири відсотки). У Постанові ВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договір визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про [PERSON] України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. Поряд з цим, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління [PERSON] України № 496 від 12.11.2003р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару СІНА установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного вбачається, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, курс не є стабільним, тому у позивача не має підстав посилатися на те, що при укладанні Кредитного договору він вважав, що курс не зміниться. Позивач, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовився від отримання кредитних коштів саме в іноземній валюті - доларах США. Треті особи в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено у судовому засіданні, 21.07.2007 року між сторонами укладено кредитний договір №ML-302/324/2007, предметом якого є отримання позичальником кредитних коштів в розмірі 45\~000 швейцарських франків на придбання нерухомого майна на строк до 21 вересня 2027 року, за умови сплати плаваючої відсоткової ставки, яка визначається наступним чином 4,49% + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). Пунктом 4 договору визначено, що повернення кредиту здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів, тобто сума кредиту та нарахованих процентів погашається щомісяця рівними частинами протягом усього строку дії договору. Графік таких платежів погоджений сторонами у додатку №1. Кредитний договір, відповідно до ст.1054 ЦК України, являє собою правочин, укладений між двома або більше особами, відповідно до умов якого банк або інша фінансова особа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Проявом волевиявлення особи є підписання правочину, з усвідомленим знанням про всі правові наслідки такого правочину. Судом встановлено, що оскаржуваний правочин позивачем підписано та, як останнім зазначено, зобовязання за ним виконуються у повному обсязі увесь час дії договору. Отже, суд доходить висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що сторонами кредитного договору та іпотечного договору вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України були виконанні. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Твердження позивача про те, що укладеним між сторонами кредитним договором з подальшими доповненнями жодного разу не була визначена річна відсоткова ставка за користування кредитними коштами та плата за користування кредитом підвищувалась щороку в одноособову порядку кредитором не ґрунтується на фактичних обставинах справи та спростовуються змістом кредитного договору, яким визначено розмір відсоткової ставки в 4,49% + FIDR. При цьому, п.14.1.1.3 кредитного договору встановлено, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії договору щоразу після перебігу кожного 12 календарного місяця, починаючи з дати укладення договору, якщо інше не передбачено договором. відповідно до п. 1.4.1.5.1. Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобовязань передбаченими п. 2.3.6., п. 2.3.7., п. 2.3.7.1. Кредитного договору фіксована відсоткова ставка підвищується на 4 (чотири відсотки). Отримавши кредит на умовах сплати плаваючої процентної ставки та підписавши кредитний договір, позивач висловив свою цілковиту згоду на корегування плаваючої процентної ставки в порядку, передбаченому сторонами кредитного договору. Отже, зміна відсоткової ставки у звязку зі зміною розміру ставки FIDR не може бути розцінена як зміна розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку. Що стосується несправедливості для позивача, як споживача послуг, умов кредитного договору, що полягає у валюті кредитування та ризиках подорожчання кредиту через підвищення валютного курсу, суд зазначає, що позивач мав за загальними правилами цивільних відносин свободу вибору контрагенту та предмету договору, отримуючи кредит у фінансовій установі, мав змогу обрати валюту кредитування, вид нарахування відсотків у диференційованій ставці або ж рівними частками, що є ануїтентним платежем. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту у швейцарських франках, позивач усвідомлював, що курс національної валюти України до швейцарського франка не є беззмінним, та те, що зміна цього курсу можливе настане, а тому повинен був передбачити та враховувати підвищення валютного ризику за цим договором. В зв'язку з тим, що завжди існують обставини щодо зміни курсу гривні до іноземних валют (швейцарського франка, долара США, ЕВРО та ін.) розмір процентів за користування кредитами в іноземній валюті є завжди значно меншим ніж по кредитам, виданим у національній валюті України - гривні. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, даних у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Наявність умислу в діях банківських працівників, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману позивач не довів належними доказами. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, продавець виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. Доводи позивача відносно того, що Банком визначено обмеження вибору страхових компаній (необхідність погодження з кредитором), до яких може звернутись позичальник щодо укладання договору страхування, суд також вважає безпідставними, оскільки вказані умови погоджені позивачем та є наслідком його вільного волевиявлення. Крім того, позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним під час укладання з АТ «ОТП [PERSON]» кредитного договору було запропоновано інші його умови та АТ «ОТП [PERSON]» неправомірно відмовив позивачу в укладанні договору на вказаних умовах. Згідно ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязання позивача, що витікає з кредитного договору, 21 вересня 2007 року АТ «ОТП [PERSON]» укладено з [PERSON] договір іпотеки, та з [PERSON] договір поруки. Оскільки підстав для визнання кредитного договору недійним не віднайдено, позовні вимоги про визнання забезпечувальних правочинів недійсними задоволенню не підлягають. Вимоги позивача про визнання додаткового договору №МL-302/324/2007/СНР від 21 вересня 2007 року та договору №302/324/2007 від 21 вересня 2007 року недійсними, задоволені бути не можуть, оскільки позивачем не обґрунтовані належним чином. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed