Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про позбавлення її батьківських прав відносно її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], стягнення аліментів на користь особи, яка буде законним опікуном або на користь закладу, до якого будуть влаштовані діти. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка вихованням дітей не займається, не створює належних умов для їх життєдіяльності. Помешкання, де проживають діти знаходиться у аварійному стані, опалення не відповідає техніці безпеки, світла та води не має. Позивач зазначає, що відповідачка неодноразово попереджалася про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, однак остання не змінила своє ставлення до виховання дітей, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснивши, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дітей. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, пояснила, що їй не було відомо, що син вбігав до бабусі та жебракував, вона вважає, що забезпечувати та утримувати дітей зобов'язаний її співмешканець. В судовому засіданні представник третьої особи - Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, вважаючи позов позивача обґрунтованим та заснованим на законі, підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити його повністю. Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, а також вислухавши думку малолітніх [PERSON] та [PERSON], дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, надані сторонами, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER], серії [NUMBER] від 26.02.2014 року [PERSON] народилася [INFO], [PERSON] народився [INFO], їх матір'ю вказана [PERSON] - відповідачка по справі (а. с. 9, 10). Як вбачається з довідки № 8 від 03.04.2008 року, виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області відомості про батька [PERSON], [INFO], записані за заявою матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 13). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 СК України для отримання допомоги № 00001674508 від 18.11.2009 року, відомості про батька [PERSON], [INFO], записані за заявою матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 14). Позивачка дійсно мешкає без реєстрації у [ADDRESS], до складу її сім'ї входять [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою № 02-20/177 від 13.11.2017 року (а. с. 23). Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 15.04.2016 року, від 20.12.2016 року, від 10.02.2017 року, від 17.02.2017 року, від 12.05.2017 року, від 18.09.2017 року, від 01.11.2017 року, від 13.11.2017 року умови проживання дітей не відповідають нормальному існуванню, загрожують їх здоров'ю, матері рекомендовано влаштуватися на роботу та забезпечити дітям нормальні умови проживання (а. с. 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22). Житлово-побутові умови також підтверджується фотокартками (а. с. 58-61). Згідно характеристики № 02-14/187 від 13.11.2017 року позивачка [PERSON] не працює, безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов'язків, умов для належного виховання та утримання дітей не створює (а. с. 24). Рішенням Виконавчого комітету Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області № 23 від 13.11.2017 року «Про негайне відібрання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від матері [PERSON]» малолітні діти негайно відібранні від матері [PERSON] та тимчасово влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації (а. с. 6). Згідно висновку Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с. 7-8). Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. В ході судового розгляду були допитані в судовому засіданні малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], оскільки вимоги про позбавлення батьківських прав стосуються їх прав та інтересів. Малолітня [PERSON] пояснила за період знаходження в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації матір навідувала їх лише один раз. Вдома вони їли один раз в день, просила не позбавляти матір батьківських прав. Малолітній [PERSON] пояснив суду, що вбігав пішки до м. Арциз Одеської області до бабусі та біля магазину «АТБ» жебракував, так як хотів їсти, в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації йому краще ніж з матір'ю. Судом достовірно встановлено, а також підтверджено наданими позивачем доказами, що відповідачка не проявляє до своїх дітей щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'я, ні долею дітей у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідачка у даній справі є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проте вона самоусунулася від виконання покладеного на неї батьківського обов'язку у вихованні дітей, вона свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей підлягають є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей на користь особи, яка буде законним опікуном або на користь закладу, до якого будуть влаштовані діти суд вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вказано, на користь кого їх слід стягувати, не зазначена конкретна особа, що в подальшому може утруднити звернення до виконання виконавчого листа, в якому повинна бути зазначена конкретна особа, на користь якої стягуються аліменти з відповідачки, із зазначенням точних її реквізитів. Крім того, при оформленні в подальшому опіки над дітьми, особа, на утриманні якої будуть перебувати діти, має право звернутися з цією вимогою до суду. Також, слід звернути увагу на те, що досить складним є питання про те, на чию користь необхідно стягувати аліменти на дитину, батьків якої позбавлено батьківських прав. Зважаючи на судову практику, суди вирішують питання про стягнення аліментів по-різному. Якщо згідно з положеннями частин 3 і 4 ст. 60 ЦК України судом над дитиною встановлюється опіка чи піклування і опікуном призначається особа інша, ніж державний дитячий заклад, то аліменти необхідно стягувати на користь особи, що призначається опікуном або піклувальником. Якщо за рішенням суду дитина передається до відповідного дитячого закладу, то поширеною є думка про те, що аліменти не можуть стягуватися на користь такого закладу. Адже відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону від 13 січня 2005 р. № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» держава здійснює повне забезпечення дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Відповідно передбачено порядок фінансування такого забезпечення за рахунок державного та місцевого бюджетів. Крім того, практично не існує механізму контролю за цільовим використанням коштів, перерахованих як аліменти, зокрема на конкретну дитину. Згідно ч. 3 ст. 193 СК України за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Такий механізм є оптимальним з точки зору забезпечення інтересів дитини та належного використання стягнутих аліментів, але не існує визначеного механізму створення таких рахунків та перерахування коштів на них, і тому, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, переданої до органу опіки та піклування для влаштування в державний дитячий заклад, суди переважно зобов'язують батьків перераховувати аліменти на користь органів опіки та піклування або інших державних установ. За відсутності передбаченого законом механізму перерахування аліментів на особистий рахунок дитини така практика вбачається правильною. Відповідно до ч. 1 ст. 186 СК України, на органи опіки та піклування, покладаються обов'язки за заявою платника аліментів або за власною ініціативною перевіряти цільове витрачання аліментів. Згідно з ч. 2 ст. 243 СК України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом. В силу ч. 2 ст. 244 СК України саме орган опіки та піклування вирішує питання про призначення дитині опікуна або піклувальника, також нормою ст. 246 СК України, на орган опіки та піклування покладається контроль за умовами утримання, навчання та виховання дитини, над якою встановлено опіку або піклування. Відповідно до ст. 245 СК України, якщо дитина постійно проживає у закладах охорони здоров'я, навчальному, або іншому дитячому закладі, функцію опікуна або піклування щодо неї покладається на адміністрацію цього закладу. Зважаючи на вищевикладені норми СК України, та систематичний аналіз глави 15, глав 16 та 19 СК України, суд приходить до висновку, що аліменти можуть стягуватися з батьків, або інших осіб, на утриманні яких перебувала дитина, у встановленому законом порядку на користь іншої особи, або закладу, відповідно до ст. 245 СК України, яка має права опікуна або піклувальника відносно неповнолітньої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 243, ч. 2 ст. 244 СК України, на орган опіки та піклування не покладається обов'язків опікуна або піклувальника, а покладаються обов'язки щодо контролю за цільовим використанням коштів, за умовами виховання, проживання дитини, тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що орган опіки та піклування не має повноважень звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів, а такі повноваження з'являються у осіб, або органів, після встановлення опіки або піклування над дитиною, відповідно до норм СК України. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів слід відмовити з вищенаведених підстав. На підставі ст. ст. 7, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 211, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial