Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу на території Афганістану в період з 29.06.1984 року по 27.04.1986 року, з 28.02.1985 року по 27.04.1986 року. При виконанні службового обов`язку на території Демократичної республіки Афганістан, позивач отримав множинне вогнепальне осколкове поранення правої гомілки та плеча. Наслідками поранень є рубці на шкірі в зазначених анатомічних областях, які у подальшому призвели до розвитку «Стійких наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузія 1985 р.), дисциркуляторної енцефалопатії II ступеню з астеноневротичним, цефалічним синдромам IXC, дифузний кардіосклероз CH I, ФК I, ГБ II ступеню ДЕ II ступеню, посттравматичного судинного генезу з органічною симптоматикою, стійким цефалічним і вираженим церебростенічним синдромом. Постконтузійний арахноїтид з лікворо-гіпертензивним синдромом, вегетативною дисфункцією з порушенням лікворної циркуляції, частим симпатоадреналовими пароксизами 2-3 рази на тиждень». Внаслідок зазначеної захворювань та поранень, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Зазначив, що перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення, але в подальшому, з кожним роком, стан здоров`я тільки погіршується. Крім того, зазначив, що внаслідок сильного хвилюваня під час проходження служби в нього розвинувся невроз, наслідком якого є нестабільний артеріальний тиск, яки постійно різко підвищується, що супроводжується головними болями, нудотою, ріжучими болями в області серця. Окрім цього, позивач отримав значні ушкодження спини та нижніх кінцівок, внаслідок чого страждає на набряки нижніх кінцівок. У зв`язку з цим, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Разом з цим, заробітна плата позивача була основним засобом існування його родини, а на теперішню пенсію забезпечити себе та свою родину, навіть самим необхідним, є неможливим. Просив стягнути з Міністерства оборони України на свою користь моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, у своєму позові просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що у позовній заяві відсутнє обгрунтування в чому саме полягає порушення прав позивача та якою посадовою чи службовою особою це право порушено. Крім того, зазначила, що зі змісту позовної заяви не вбачається вини Міністерства оборони України у погіршенні здоров`я позивача. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу який вказував би на винні дії відповідача, коли ці дії вчинені, в чому вони полягають та чи є причинний зв`язок між такими діями та моральною шкодою. З урахуванням викладеного просила відмовити у задоволенні позову.\~ Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено , що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Судом встановлено, що позивач проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан в період з 29.06.1984 року по 27.04.1986 року та з 28.02.1985 року по 27.04.1986 року, що підтверджується фотокопіями довідок від 16.02.2012 року №11, 12 Глухівсько - Ямпільського об`єднаного міського комісаріату військового комісаріату Сумської області. 25.12.2014 року згідно з випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААБ №219538, позивачу [PERSON] була встановлена ІІІ група інвалідності в зв`язку з хворобою, яка пов`язана з обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. З матеріалів справи вбачається, що 11.07.1985 році при виконанні службових обов`язків в зоні Демократичної республіки Афганістан позивач отримав вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин правої гомілки та плеча (контузія-1985 р.), що підтверджується довідкою архіву військово-медичних документів №6/3/3/0-310 від 30.08.2007 року. У витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №287 від 24.02.2012 року зазначено, що отримані поранення призвели в подальшому до розвитку насідків перенесеної контузії головного мозку у вигляді захворювань : «Стійких наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузії-1985 р.), дисцикуляторної енцефалопатія II ст. з астено-невротичним, цефалічним синдромами IXC, дифузний кардіосклероз CHI, ФКI, ГБ\~ II ст.» Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що причиною виникнення інвалідності у нього стали травми, які пов`язані з проходження військової служби, які завдають йому моральні страждання. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зі справи вбачається, що від травми, отриманої під час проходження військової служби, в позивача розвинулися хвороби, стан його здоров`я погіршився. Зазначене підтверджується архівною довідкою №6/3/0-310 від 30.08.2007 року (а.с. 9), витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №287 від 24.02.2012 року (а.с.10), випискою з медичної карти хворого №751 Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни (а.с. 11), висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №1333/Ж від 06.12.2012 року (а.с. 12), довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №219538 від 25.12.2014 року (а.с. 13), випискою з медичної карти хворого від 26.12.2014 року (а.с.21), випискою із медичної карти стаціонарного хворого №4815 (а.с.22). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління. Також, ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для\~ вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті\~ обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи конкретні обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отриманої травми, що пов`язана з проходження військової служби, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000 грн. Що стосується заперечень представника відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку завдання йому моральної шкоди то суд не приймає їх до уваги, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено завдання моральної шкоди позивачу та причинно-наслідковий зв`язок з діями відповідача. Крім цього, суд не приймає доводи представника відповідача що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, з таких підстав. Відповідно до положень статті 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей. Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 № 1427-XII, Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991 року. Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991 року. Відповідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки. З копії військового квитка позивача, який міститься в матеріалах справи (а.с. 17-20) вбачається, що він з 29.06.1984 по 27.04.1986 року проходив військову службу у військовій частині. Таким чином, позивач не може надати суду документ, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial