Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчі написів, вчинені 08.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстровані в реєстрі за №18358 та №18360, про звернення стягнення на нерухоме майно: відпочинково-розважальний заклад, загальною площею 571,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 08 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено два виконавчих написи зареєстровані в реєстрі за №18358 та №18360 згідно яких запропоновано звернути стягнення на відпочинково-розважальний заклад загальною площею 571,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно, відповідно до свідоцтва про право власності на відпочинково-розважальний заклад №»ЛР1269, що видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР 08.02.2011 року належить на праві спільної часткової власності шістьом фізичним особам [PERSON] - 3/20 ідеальних частин, [PERSON] - 3/20, [PERSON] -3/20, [PERSON] - 3/20, [PERSON] -4/20, [PERSON] - 4/20. Вважає, що при вчиненні оспорюваних виконавчих написів №18358 та №18360 від 08.10.2016 року не було дотримано положень чинного законодавства, а саме вчинення оспорюваних виконавчих написів щодо нерухомого майна - предмету іпотеки здійснювалося на основі договорів іпотеки з застереженнями про задоволення вимог Іпотекодержателя від 18.05.2007 року. Згідно п.1.2 вказаних договорів іпотеки предметом іпотеки є нежитлові приміщення загальною площею 390,7 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Натомість приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено оскаржувані виконавчі написи на договорах іпотеки на відпочинково-розважальний заклад загальною площею 571,2 кв.м., що у [ADDRESS] , що свідчить про те, що виконавчі написи накладено на майно, яке не є предметом іпотеки. Крім цього вважає, що порушено вимоги ст.88 Закону України «Про нотаріат», оскільки з дня виникнення права вимоги по основних зобов`язаннях за кредитними договорами, на забезпечення виконання зобов`язань за якими було укладено договори іпотеки минуло більше трьох років, а тому вчинення оскаржуваних виконавчих написів на таких договорах іпотеки суперечить вимогам чинного законодавства. Крім цього відповідно до ст.88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак оспорювані виконавчі написи були вчинені нотаріусом під час існування судових спорів з боржниками, в тому числі й щодо розміру заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами, що спростовує безспірність заборгованості боржника. З врахуванням наведеного, просить позов задоволити. Ухвалою від 02 грудня 2016 року відкрито провадження у справі. Відповідач ПАТ «Альфа-Банк» надіслав на адресу суду заперечення на позов у якому вказують, що дійсно площа предмету іпотеки була збільшена із 390,7 кв.м. до 571,2 кв.м. у відповідності до ст.5 ЗУ «Про іпотеку». Позивач в позові покликається на невідомий об`єкт нерухомості, що є окремим та належить шести співвласникам, однак правовстановлюючого документу із підтвердженням реєстрації права власності на такий не долучено. Останнє погашення боргу [PERSON] по кредитному договору №563 від 18.05.2007 року здійснене 03.01.2014 року в сумі 200 євро, відповідно трьох річний строк позовної давності почав перебігати із 04.01.2014 року, а виконавчий напис вчинено 08.10.2016 року. Передостаннє погашення боргу [PERSON] по кредитному договору №564 від 18.05.2007 року здійснене 16.12.2013 року в сумі 200 євро, трьох річний строк позовної давності почав перебіг із 17.12.2013 року. Отже, оскаржувані виконавчі написи вчинені в межах трьох річного строку позовної давності із дати останніх платежів. Посилання [PERSON] на судові процеси вважають безпідставними, оскільки у таких він не заперечував суми боргу. Крім цього на адресу [PERSON] та [PERSON] рекомендованими листами були направлені вимоги в порядку ст.35 ЗУ «Про іпотеку» про усунення порушень №563 та №534, однак вони на такі вимоги не відреагували. З цих підстав вважають, що в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою від 06.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, що вказані у ньому, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів, що викладені вище. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. З матеріалів виконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 08.10.2016 року, які прошиті на 96 аркушах вбачається, що у цей день було вчинено два виконавчих написи, що зареєстровані в реєстрі за №18358 та №18360, згідно яких запропоновано звернути стягнення на відпочинково-розважальний заклад загальною площею 571,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно відповідно до свідоцтва про право власності на відпочинково-розважальний заклад №»ЛР1269, що видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР 08.02.2011 року належить на праві спільної часткової власності шістьом фізичним особам [PERSON] - 3/20 ідеальних частин, [PERSON] - 3/20, [PERSON] -3/20, [PERSON] - 3/20, [PERSON] -4/20, [PERSON] - 4/20. При цьому із долучених заяв про вчинення виконавчих написів від 08.10.2016 року вбачається, що банк просив за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником [PERSON] умов кредитного договору за період з 01 лютого 2014 року по 19 серпня 2016 року, а саме : -Заборгованості за кредитом 57445,90 (п`ятдесят сім тисяч чотириста сорок п`ять євро 90 євроцентів) ; -Заборгованості за відсотками за користування кредитом - 29508,36 (двадцять дев`ять тисяч п`ятсот вісім євро 36 євроцентів) ; Загальна сума заборгованості становить 86954,26 (вісімдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири євро 26 євроцентів) ; А також задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником [PERSON] умов кредитного договору за період з 01 січня 2014 року по 19 серпня 2016 року, а саме : - Заборгованості за кредитом 58713,37 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот тринадцять євро 37 євроцентів) ; - Заборгованості за відсотками за користування кредитом - 32308,38 (тридцять дві тисяч триста вісім євро 38 євроцентів); Загальна сума заборгованості становить 91021,75 (дев`яносто одна тисяча двадцять один євро 75 євроцентів) . Оцінивши подані сторонами докази, суд погоджується із доводами позивача про те, що на час вчинення вказаних виконавчих написів подана заборгованість нотаріусу не була безспірною, а тому виконавчі написи слід визнати такими, що не підлягають виконанню з таких підстав. Згідно Правової позиції ВСУ висловленої у справі за № 6-887цс17 вбачається, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як встановлено у судовому засіданні і цей факт визнається сторонами у справі, на час видачі виконавчих написів існувало рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2015 року (а.с.246 т.1), відповідно до якого за позовом цього ж позивача до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено позов і звернено стягнення на предмет іпотеки площею 390.7 м.кв. в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 563 від 18.05.2007 року, яка станом на 01.09.2013 року складалася із заборгованості за кредитом в сумі 609128.40 грн.; заборгованості за відсотками в сумі 62701.02 грн., та пені в розмірі 5038.26 грн. Вказане рішення суду колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.10.2016 року (а.с.244 т.1), частково змінено, доповнено початковою ціною для реалізації «не нижче 754487 грн.50 коп.» Окрім того, на час видачі виконавчих написів у Личаківському районному суду м. Львова перебував на розгляді спір за позовом цього ж позивача до одного із відповідачів [PERSON] про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, яка станом на 23.09.2016 року банком була визначена як заборгованість: за кредитом в розмірі 58713,37 євро, за відсотками - 3198.38 євро, пенею - 17285.64 євро. Окрім цього, як вбачається із копії позову (а.с.6 т.2) у березні 2018 року позивач звернувся із позовом до відповідачів про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки по [ADDRESS] площею 571.20 м.кв. в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 564 від 18.08.2007 року, яка станом на 01.10.2017 року становить 198981.60 євро. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на час видачі оспорюваних виконавчих написів, вже було рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і судом стягнено розмір заборгованості, який мав покриватися за рахунок іпотеки. В той же час, приватний нотаріус вчиняючи виконавчі написи також взяв до уваги заборгованість подану банком, яка включала суми, які вже зараховані судом в рахунок заборгованості. При цьому доводи представника позивача про те, що наявність на розгляді у суді судових позовів про стягнення заборгованості з відповідачів не вказує на наявність спору про розмір боргу, оскільки відповідачі у судових засіданнях не оспорювали розмір боргу, а настоювали на недотриманні процедури звернення стягнення на предмет іпотеки не заслуговують на увагу. Так, згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 1 статті 35 Закону «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно письмово повідомити боржника про виконання порушеного зобов`язання у певний строк та попередити про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5). Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5). Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом. Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису. Такий висновок суду відповідає позиції, яку висловила Велика Палата Верховного Суду 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, провадження № 14-83цс18. Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. З долучених нотаріусу документів вбачається, що банк долучив вимоги про усунення порушень від 25.08.2016 року, які скеровувалися боржникам цінним листом 01.09.2016 року. Разом з тим, як у матеріалах справи, так і в матеріалах, які стали підставою видачі виконавчого напису даних про те, що такі повідомлення були вручені боржникам не має. Отже, на час вчинення виконавчого напису, нотаріус не мав жодної інформації про те, що такі повідомлення були вручені боржникам, щоб вони протягом 30 днів усунули порушення зобов`язань. Таким чином, недотримання 30-денного строку для усунення недоліків вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Окрім цього, заперечення відповідачів на поданий до них позов банком на дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через не отримання повідомлення про дострокове повернення кредиту, вказує на наявність спору та не безспірність заборгованості. Обґрунтовуючи вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позивач посилається на те, що по частині заборгованості, яку врахував нотаріус сплив строк позовної давності, тобто з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Так, з долучених до документів на підставі яких вчинено виконавчий напис, а саме графіків погашення заборгованості, які є додатками до кредитних договорів вбачається, що відповідачі мали погашати заборгованість щомісячними платежами. Перебіг позовної давності за вимогами кредиторів, які виплавають з порушення боржником умов договору (графіку погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу Оскільки відповідач [PERSON] та [PERSON] не вносили щомісячні платежі починаючи з листопада 2012 року, тому по вказаних платежах право на їх стягнення у відповідача виникло у грудні 2012 року, а тому на час звернення із заявою на звернення стягнення на предмет іпотеки у жовтні 2016 року, частина заборгованості по обох договорах була за межами трьохрічного строку позовної давності. Як вбачається із рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30.11.2015 року (а.с.246 т.1) під час розгляду справи за позовом ПАТ «Альфа банк» до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , судом було встановлено, що заборгованість за договором про іпотечний кредит № 563 від 18.05.2007 року на 01.09.2013 року складалася із заборгованості за кредитом в сумі 609128.40 грн.; заборгованості за відсотками в сумі 62701.02 грн., та пені в розмірі 5038.26 грн. Таким чином, цими доказами безспірно підтверджено, що на час видачі виконавчого напису 08.10.2016 року існувала прострочена заборгованість, яка лежала за межами строку позовної давності, однак вона включена у загальний розмір заборгованості, як безспірна. Тому в цій частині суд з доводами позивача погоджується і не приймає доводів відповідача про те, що на час вчинення виконавчого напису безспірність заборгованості була підтверджена. Що стосується доводів позивача про те, що нотаріус не мав права видавати виконавчий напис т.я. змінився об`єкт іпотеки, зокрема збільшилася площа заставленого в іпотеку майна з 390.7 м.кв. до 571.2 м.кв., то в цій частині суд з вимогами не погоджується і підтримує заперечення відповідача в цій частині, оскільки частиною 2 статті 5 Закону «Про іпотеку», яка діяла на той час було передбачено, що предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням наведеного з відповідача підлягає до стягнення сума судових витрат в розмірі 1378 грн.

Outcome: approved