Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстрації. Представник відповідача звернувся із зустрічним позовом в інтересах відповідача до позивача, яким просить вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Первісний позов позивач мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, в якій також зареєстрований відповідач, з яким станом на час подання позову позивач перебувала у шлюбі. З червня 2016 року шлюб фактично припинив існування і з цього часу відповідач за вказаною адресою не проживає без поважних причин. Підставою реєстрації відповідача - [PERSON] , громадянина Єгипту, в спірній квартирі було те, що останньому потрібно отримати громадянство України, а для цього необхідна була реєстрація місця проживання, якої він в Україні не мав. Отже, реєстрація відповідача в спірній квартирі є формальною, але вона порушує права позивача як власника квартири, вона не може розпорядитися квартирою, реєстрація у квартирі відповідача впливає на розмір комунальних послуг, які вона сама оплачує, отримання субсидії, тощо. З врахуванням того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з червня 2016 року, тобто понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей з ним про його тимчасову відсутність не було, а отже він не проживає квартирі без поважних причин, і відповідно втратив право на користування цим житловим приміщенням, а тому просить позов задоволити. Відповідач зустрічний позов мотивує тим, що 10.04.2009 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб і відповідач був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї власника житла. Рішенням суду даний шлюб було розірвано, проте станом на день подання зустрічного позову рішення законної сили не набрало у зв`язку із оскарженням. Однією з підстав розірвання шлюбу позивач вказала вимоги відповідача щодо належної на праві власності квартири. Щоб не викликати таких підозр, відповідач для уникнення сварок змушений був тимчасово залишити квартиру позивача, незважаючи на те, що він у цій квартирі офіційно зареєстрований, там знаходяться його особисті речі та орендувати житло. У період з грудня 2016 р. по червень 2017 р. відповідач навідувався у спірну квартиру, мав ключі від квартири, він не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не проживав там для уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між ним та дружиною. 22.09.2017 року він мав намір повернутись у спірну квартиру для постійного проживання, але [PERSON] своїми діями перешкоджала його вселенню, а саме не впускала його до спірного житлового приміщення, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до поліції. Після цієї події [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. На сьогоднішній день відповідач немає постійного місця проживання, змушений орендувати житло. Таким чином у нього виникла необхідність звернення до суду з позовом про вселення до спірної квартири. Ухвалою від 15 листопада 2017 року у справі за первісним позовом відкрито провадження. У зв`язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 та вступом в дію 15.12.2017 нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд здійснював розгляд цієї справи за правилами ЦПК України від 15.12.2017 в порядку загального позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначає, що 10.04.2009 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб і відповідач був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї власника житла. Рішенням суду даний шлюб було розірвано, проте рішення законної сили не набрало у зв`язку із оскарженням. Однією з підстав розірвання шлюбу позивач вказала вимоги відповідача щодо належної на праві власності квартири. Відповідач для уникнення сварок змушений був тимчасово залишити квартиру позивача, незважаючи на те, що він у цій квартирі офіційно зареєстрований, там знаходяться його особисті речі та орендувати житло. У період з грудня 2016 р. по червень 2017 р. відповідач навідувався у спірну квартиру, мав ключі від квартири, він не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не проживав там для уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між ним та дружиною. 22.09.2017 року він мав намір повернутись у спірну квартиру для постійного проживання, але [PERSON] своїми діями перешкоджала його вселенню, а саме не впускала його до спірного житлового приміщення, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до поліції. Після цієї події [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. На сьогоднішній день відповідач немає постійного місця проживання, змушений орендувати житло. З врахуванням ст.47 Конституції України, вважає позовні вимоги безпідставними. Позивач подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що дійсно 20.09.2017 р. рішенням Личаківського районного суду м. Львова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На даний час рішення не набрало законної сили, так як відповідач його оскаржив. Причиною звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання шлюбу була агресивна поведінка [PERSON] по відношенню до неї, яка проявлялась як в образах, приниженні так і в застосуванні фізичної сили. В рішенні суду зазначено, що дійсними причинами пред`явлення позову про розірвання шлюбу є неможливість подальшого спільного життя позивача та відповідача, а не, як зазначено в зустрічній позовній заяві, що підставою розірвання шлюбу є вимоги відповідача щодо належної [PERSON] на праві власності квартири. Позивач за зустрічним позовом у спірній квартирі не проживає з червня 2016 року без поважних на то причин, особистих речей в квартирі не має. Твердження представника позивача за зустрічним позовом про «навідування» в квартиру, яка належить [PERSON] на праві власності, з грудня 2016 р. по червень 2017 р. не є тотожним з постійним проживанням і не відповідає дійсності. Так само не є правдивим те, що 22.09.2017 р. [PERSON] мав намір повернутися в спірну квартиру для постійного проживання. В останнього був лише один намір - це чинити на [PERSON] психологічний та фізичний тиск. Про це в свою чергу ствердив і сам представник [PERSON] в зустрічній позовній заяві - «не проживав там для уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між ним та дружиною». Крім цього, покликання позивача за зустрічним позовом [PERSON] в зустрічній позовній заяві про вселення на статті 9, 64 ЖК України, як на спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором є недоречним, так як вказані норми не застосовуються до спірних правовідносин. Ухвалою суду від 06 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустріним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення. В судовому засіданні позивач та її представник первісний позов підтримали в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечили, надали пояснення аналогічні, наведеним в позові та відзиві на зустрічний позов. Відповідач та його представник проти первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні, наведеним в зустрічному позові та відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.01.2006 року (а.с.7), квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 20.12.2005 року (а.с.6) З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.56) вбачається, що між сторонами 10 квітня 2009 року зареєстровано шлюб. Як вбачається із копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №228 від 21 червня 2017 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Судом встановлено та визнається сторонами, відповідач [PERSON] був заселений за згодою власника квартири [PERSON] як член сім`ї власника - чоловік. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається із пояснень відповідача, останній не втрачав інтересу до спірної квартири, а його відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, натомість позивач змінила замки та в квартиру відповідача не допускає. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні і це визнала сама позивач у червні 2016 року позивач замінила ключ у дверях квартири і відповідач вільного доступу до квартири не мав. Ці обставини підтверджені в судовому засіданні також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які ствердили, що у їх присутності відповідач мав бажання зайти у спірну квартиру, але наявними ключами не зміг відкрити її. Окрім того, з долучених матеріалів ЖЕО Личаківського відділу поліції ГУНП у Львівській області №№18642,18650,18667 за 2017 рік та 10238 за 2018 рік вбачається, що зверненнями сторін з приводу неналежної поведінки проводилися перевірки працівниками поліції. 22.09.2017 року відповідач звернувся у поліцію із скаргою на те, що дружина не пускає у квартиру по місцю реєстрації. Також із скаргою до поліції звернулася позивач [PERSON] на неправомірні дії відповідача, який погрожував їй розправою. Аналогічну скаргу вона подавала в 2018 року. При цьому сама позивач вказувала, що відповідач у квартирі не проживає із червня 2016 року і вона не впустила його в квартиру по місцю реєстрації, оскільки подала позов про розірвання шлюбу. У власноручно написаному поясненні до поліції (а.с.104) вбачається, що позивач [PERSON] у червні 2018 року зазначала про конфлікти, які виникли із чоловіком та застосування до неї насильства, а також ствердила. Що в червні 2016 року замінила замки у квартирі, щоб відповідач не зміг попасти до помешкання. Окрім того, позивач свої вимоги обґрунтовує актами ЛКП № 504 від 22.12.2016 р. та 12.06.2017 року (а.с.9,10). Разом з тим, у актах не зазначена причина не проживання відповідача, а також час, протягом якого він у спірній квартирі не проживає. Окрім того, такий висновок зроблений на підставі свідчень мешканців кв. 7- [PERSON] та кв.5- [PERSON] . Допитана в судовому засіданні 06.03.2019 року свідок [PERSON] ствердила, що про те, що відповідач не проживає у квартирі знає зі слів позивача, які причини цього не знає і окрім того, систематично по місцю проживання у сторін у квартирі не бувала. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Згідно ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу (а.с.56) сторони зареєстрували шлюб 10.04.2009 року. З копії свідоцтва про реєстрацію розірвання шлюбу вбачається (а.с.151), що сторони зареєстрували розірвання шлюбу 21.12.2018року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач,як чоловік позивача був зареєстрований у спірній квартирі у якості члена сім`ї. У червні 2016 року позивач замінила замки у дверях квартири, ключі відповідачу не надала і він був позбавлений можливості користуватися спірною квартирою. Окрім того, на цей час сторони ще перебували у шлюбі, позивач лише в 2017 році ініціювала розірвання шлюбу в суді і фактично шлюб між ними припинений у грудні 2018 року. При цьому встановлено, що відповідач неодноразово намагався вселитися у спірну квартиру, але позивач його не впускала. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А тому суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача втратившим право на проживання у спірній квартирі є безпідставним оскільки позивач не довела, що відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, а зустрічний позов підлягає до задоволення, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі і у встановленому законом порядку права на проживання у квартирі не позбавлений. При цьому, доводи представника позивача проте, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, а тому не має права на проживання у спірній квартирі суд не враховує, оскільки предметом позову є спір пов`язаний із втратою права на користування спірною квартирою з підстав визначених ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України, а не про позбавлення його права на користування житлом через припинення членства із сім`єю власника житла. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить із того, що в задоволенні первісного позову судом відмовлено, а тому витрати позивача слід залишити за нею. Окрім цього, у зв`язку із тим, що судом було відстрочено сплату судового збору відповідачем та задоволенням зустрічного позову, слід стягнути з позивача судові витрати, в розмірі 704,8 грн.

Outcome: approved