Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за утримання будинку та прибудинкової території. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року. У зв'язку з тим, що останній тривалий час не сплачує послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території утворилась заборгованість за період з 01.09.2007 року по 01.07.2009 року в сумі 2011,68 грн. У зв'язку з вищенаведеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 2011,68 грн. та судовий збір. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у запереченнях також зазначив, що позовні вимоги не визнає, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Одночасно просив суд застосувати строк позовної давності, відповідно до ст.267 ЦК України. Дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до даних особового рахунку [NUMBER] та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно [PERSON] у період нарахування спірної заборгованості був власником квартири [ADDRESS] (а.с.3,40-42). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.08.2006 року вбачається, що на підставі договору іпотеки №2080 від 17.06.2006 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.5,6). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.05.2013 року судовий наказ від 12.08.2009 року, виданий Жовтневим районним судом м.Маріуполя за заявою ЖКП «Житло Центр» про стягнення з [PERSON]на користь ЖКП «Житло Центр» заборгованості за користування тепловою енергією в розмірі 2011 грн. 68 коп., яка утворилась за період з 01.09.2007 року по 01.07.2009 рік, а також про стягнення з нього на користь заявника витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 15 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 25,50 грн. - скасовано (а.с.11). Відповідно до рахунку за період з 01.09.2007 року по 01.07.2009 року заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у [PERSON] складає 2011,68 грн. (а.с.4). Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Згідно зі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 151 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру, зобов'язані забезпечувати його утримання, проводити за свій рахунок поточний капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Відповідно до ст. 162 ЖК України, п. 5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року (в редакції постанови КМУ №45 від 24.01.2006 року), власник та наймач (орендар) квартири -зобов'язаний, у тому числі: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором, дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Вказані норми матеріального права встановлюють презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Пунктом 17 «Правил користування приміщеннями житлових будинків i прибудинковими територіями» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування i ремонт будинку. Платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами i орендарями вносяться щомісячно, не пізніше 10 числа наступного місяця, однак такі платежі відповідач не вносить, чим не виконує свої зобов'язання та порушує права позивача. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. В силу зазначеного Закону балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання майна, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді» № 60 від 25.04.2005 року органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці житлово-комунальних послуг, якими можуть бути суб'єкти господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг, та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; надавати в установленому законом порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньо будинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та /або законодавством; сплачувати споживачу компенсацію за перевищення встановлених термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт у розмірі, визначеному договором або законодавством; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв'язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт; своєчасно за власний рахунок проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини. Згідно із ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п.1); на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п.4); на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством (п.5); на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.6). Таким чином, суд вважає що відповідач дійсно має заборгованість перед позивачем по оплаті послуг з утримання будинку і прибудинкової території, тобто не виконує покладені на нього обов'язки в повному обсязі. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За даних обставин твердження відповідача про порушення строку позовної давності є безпідставними. Доводи відповідача відносно того, що заява про видачу судового наказу, з якою позивач звертався до суду у серпні 2009 року, не є позовом, і тому, як вважає відповідач, в даному випадку відсутнє переривання строку позовної давності, не можуть бути узяті до уваги судом, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права, які регламентують спірні правовідносини. Зокрема, відповідно до приписів ч.1 статті 95 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 ЦПК України. Згідно з правилами статті 97 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.118 ЦПК України позовна заява щодо вимог, визначених у ч.1 ст.96 ЦПК України, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. Отже, існування спеціального порядку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за комунальні послуги лише у формі заяви про видачу судового наказу, не забезпечувало ЖКП «Житло «Центр» можливості захистити свої права в інший спосіб, тобто подати позовну заяву, минаючи етап звернення до суду з заявою про видачу судового наказу. І лише після скасування цього наказу судом 29.05.2013 р. за заявою боржника (майже за спливом 4 років після видачі судового наказу) у позивача виникла процесуальна можливість звернутися із позовом. У даному випадку перебіг позовної давності був перерваний в серпні 2009 року поданням ЖКП «Житло Центр» заяви про видачу судового наказу та почався заново після скасування 29.05.2013 року судового наказу від 12.08.2009 року за заявою відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав та задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Згідно з ч.2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюється законом. З посвідчення [PERSON] № АД 052511 вбачається, що він є інвалідом другої групи (а.с.30). Відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди 1 і 2 груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів 1 і 2 груп, отже судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved