Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, у звязку з втратою здоровя та професійної працездатності. В обгрунтування позову послався на те, що в період з 1980 09.11.1994 рр. працював на різних посадах в підземних умовах праці на шахтах ДП «Львіввугілля». У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою. 24.11.1994 р. МСЕК йому вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких 40 % пневмоконіоз та 20 % попереково-крижового радикуліт та ІІІ група інвалідності. Вказаний процент втрати професійної працездатності та наявність ІІІ групи інвалідності йому було підтверджено МСЕК при чергових медичних переоглядах, а 10.11.2005 року безпосередньо такі ж встановлено безтерміново. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, він безстроково втратив працездатність внаслідок профзахворювання, Стан здоровя у нього не покращується, він став інвалідом, постійно відчуває фізичний біль в області хребта та легенів. Він відчуває незручності у повсякденному житті, змушений постійно звертатись за медичною допомогою, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 30000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що внаслідок важкої та шкідливої роботи на вугільних підприємствах по видобутку вугілля захворів на професійні захворювання, внаслідок чого втратив працездатність та став інвалідом. У звязку із наведеним йому важко нагинатися, бігати, у нього обмежене дихання, що викликає незручності у повсякденному житті. Просить позов задовольнити Представник відповідача у судовому засіданні позову не визнав, вказав що у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач з 10.11.1980-13.02.1995 роки працював на підприємствах по видобутку вугілля, зокрема на шахті №2 «Червоноградська», що на той час та на даний час є структурним підрозділом ДП «Львіввугілля». Зазначене стверджується копією трудової книжки виданою на імя [PERSON], [INFO]. У звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці на шахті протягом 13 років 6 місяців позивач захворів на професійні захворювання пневмоконіоз І ст. та попереково-крижовий радикуліт. Як вбачається із довідки № 028329 від 23.11.1994 року [PERSON] на підставі акту МСЕК № 2920 вперше вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності, з яких 40 % - пневмоконіоз та 20 % попереково-крижовий радикуліт з 09.11.1994 року. Довідками серії ЛВА-1 №236734 та серії ЛВА-2 №013134 від 10.11.2005 року підтверджується, що позивачу безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності, з яких з яких 40 % - пневмоконіоз та 20 % попереково-крижовий радикуліт, рекомендовано санітарно-курортне лікування. Із акту розслідування професійного захворювання від 11.11.1994 року встановлено, що професійне захворювання у [PERSON] виникло внаслідок вугільно-породній шахтний пил в концентрації вище ГДК. Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Що в свою чергу доводить той факт, що заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків ушкодження здоровя спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобовязаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суми позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обовязків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійних захворювань при виконанні своїх трудових обов'язків, у зв'язку з якими [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності по профзахворюваннях. Усе це призвело до того, що позивач втратив працездатність, він обмежений у рухах, постійно відчуває болі в області хребта, грудей, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що складає більше 13 років. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 15000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 30000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача ДП «Львіввугілля».

Outcome: partial