Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким з урахуванням уточнень, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 43 512 гривень та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 54051,90 гривень, а також 84080 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. З січня 2018 року керівництвом інституту не було забезпечене нарахування та виплату заробітної плати позивачу, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по заробітній платі, що станом на квітень 2020 року складає 43512,00 гривень. Позивач наводить розрахунок середньої заробітної плати, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 91, 93 гривень та кількості прострочених днів за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2020 року - 588 днів. Також, позивач зазначає, що внаслідок невиплати заробітної плати йому було спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 84080,00 гривень. Позивач зазначає, що він відчував моральні страждання, змушений був додавати додаткових зусиль, впадав в депресію, хворів та звертався до лікаря, при цьому не вистачало коштів на придбання ліків. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.05.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. З боку відповідача до суду 17 червня 2020 року надійшов відзив відповідача в особі тимчасово виконуючого обов`язки директора Іванова О.С., яким він не заперечує проти позовних вимог, просить розглянути справу у відсутність відповідача. 13 листопада 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечує проти позовних вимог та просить розглянути справу у його відсутність. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначає, що позивач працював ліфтером за сумісництвом з одним робочим днем на тиждень. З липня 2019 року ліфти в Інституті не працювали і були взагалі виключені. Загальна сума заборгованості по заробітній платі за період з липня 2018 року по 30.04.2020 року складає 20708,43 гривень, що стосується середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - розрахована позивачем сума не відповідає дійсності, до того ж вона нараховується на час та після припинення трудового договору. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах. Наказом № 159-К від 25 листопада 2014 року [PERSON] прийнятий на роботу за сумісництвом на посаду ліфтера Державного проектно-вишукувального та науково-дослідного інституту «Укренергомережпроект». Наказом ДПВ та НДІ «Укренергомережпроект» № 158-к від 09.11.2018 року з 12 листопада 2018 року встановлений режим роботи з неповним робочим тижнем (один день на тиждень) з оплато. Праці пропорційно відпрацьованому часу. Судом встановлено, що станом на час розгляду справи трудові правовідносини між сторонами не припинені. Відповідач протягом часу з січня 2018 року по квітень 2020 року не забезпечує своєчасну та у повному обсязі виплату заробітної плати, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно довідки ДПВНДІ «Укренергомережпроект» № 21/8 від 31 березня 2020 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період часу з січня 2018 року по грудень 2018 року складає 18648,00 гривень. Згідно довідки ДПВНДІ «Укренергомережпроект» № 21/7 від 31 березня 2020 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період часу з січня 2019 року по грудень 2019 року складає 18648,00 гривень. Згідно довідки ДПВНДІ «Укренергомережпроект» № 21/7 від 31 березня 2020 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період часу з січня 2020 року по квітень 2020 року складає 6216,00 гривень. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. При таких обставинах, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі, розмір якої зазначений у наданих позивачем довідках, а саме у сумі 43512,00 гривень. Відповідачем не спростовані відомості про розмір заборгованість по заробітній платі позивача. Що стосується виплати середнього заробітку за порушення строків виплати заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 116 КЗпТ України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі 6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не застосовуються до даних правовідносин, оскільки позивачем не надано суду доказів про звільнення та не проведення з ним остаточного розрахунку. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в цій частині позовних вимог на суму 5000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі відшкодування моральної шкоди у вищевказаному розмірі та стягнення заборгованості по заробітній платі є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Позивачем при пред`явленні позовної заяви сплачено судовий збір на суму 1681,60 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені на загальну суму 48512 гривень, що складає 26,7 % від заявленої ціни позову. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має дорівнювати 26,7 % від сплаченого судового збору та складає 448,99 гривень. Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial