Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів, в якій просить суд визнати договір дарування від 20.05.2016 року №673 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Харарченко А.І. недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.06.2016 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 117600 дол. США та стягнуто штрафні санкції в розмірі 10584 дол. США. Дане рішення суду набрало законної сили і 05.04.2018 р. приватним виконавцем виконавчого округу Черкаскьої області Плесюк О.С. були відкриті виконавчі провадження по примусовому виконанню рішення суду. Під час проведення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що [PERSON] мав у власності комплекс будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , однак 20.05.2016 р. [PERSON] шляхом укладання договору дарування вказаний комплекс відчужив на користь [PERSON] .. Позивач вважає, що даний договір дарування підлягає визнанню недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, а вчинений з метою уникнення стягнення коштів по рішенню суду, а тому він звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та надав суду заперечення на позов в якому [PERSON] зазначив, що про рішення Київського районного суду м. Одеси про стягнення з нього боргу він дізнався з реєстру судових рішень лише в червні 2016 року, оскільки не отримував з суду жодних документів. Позивач не позичав йому ніяких коштів і через фінансову неспроможність добудувати комплекс нежитлових будівель та споруд, який почав руйнуватись та занепадати, він прийняв рішення подарувати його [PERSON] , який на сьогоднішній день відбудував його, привів у належний стан, витративши значні кошти. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та надали суду відзив на позовну заяву в якому [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову оскільки на момент дарування йому комплексу нежитлових будівель та споруд, усі будівлі і споруди знаходились у непридатному стані, були наполовину зруйновані. Із причин неможливості використовувати дані будівлі за призначенням [PERSON] і подарував йому даний комплекс. Під час укладання договору ним особисто було сплачено всі витрати пов`язані з укладанням договору дарування та всі обов`язкові платежі та податки, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним. Також відповідач зазначає, що після отримання в подарунок нерухомості внаслідок проведених ним особисто за рахунок особистих коштів та власних сил великої кількості ремонтно-відновлювальних робіт вартість комплексу зросла майже в 6 разів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович проти задоволення позову не заперечив та просив суд слухати справу у його відсутність. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що на запрошення [PERSON] вони неодноразово приїжджали на базарний комплекс для виконання будівельних робіт. Коли вони приїжджали в перший раз будівлі були в занедбаному стані і потребували ремонту. Ремонтом керував [PERSON] і сам він оплачував всі витрати по ремонту, купував необхідні матеріали, розраховувався за роботу. [PERSON] вони бачили лише кілька разів, але він не приймав участі в ремонті, тільки при необхідності показував де можна підключитись до електрики та взяти води. Будь-яких вказівок по ремонту не давав і за роботу та матеріали не розраховувався. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного: Згідно з положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так судом встановлено, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 20.05.2016 року було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] комплекс будівель та споруд, який складається із закритого ринку літ. А-1, загальною площею 2328,7 кв.м., туалет літ. Б. загальною площею 51,7 кв.м., КПП літ.В загальною площею 11,2 кв.м., кіоски 1 загальною площею 972,2 кв.м., навіси 2 загальною площею 900 кв.м., автостоянка 1 загальною площею 1673,25 кв.м., загальною площею 5736 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. та зареєстровано в реєстрі за №673. В п. 10. договору зазначено, що згідно інформації за результатами пошуку від 20.05.2016 р. підтверджується відсутність заборони відчуження (арешту), відсутність реєстрації іпотеки, відсутність податкової застави Факт застосування санкцій перевірено. В п. 11 вказаного спірного договору дарувальник повідомляє обдаровуваного, що вказаний комплекс належить йому на праві особистої приватної власності. Також сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно до приписів ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених ЦК України та зазначених у позові. Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Обов`язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача. Відповідно до правового висновку викладеного ВСУ 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 - при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Сторона позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений з метою позбавлення позивача можливості в подальшому звернути стягнення на майно відповідача [PERSON] , у зв`язку з наявною заборгованістю перед ним. При цьому, як було встановлено судом, на момент укладення договору дарування, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] відносно того, що з його сторони після отримання в подарунок комплексу будівель було докладено значних особистих зусиль та особистих коштів для відновлення напівзруйнованих будівель з метою їх використання за цільовим призначенням внаслідок чого вартість комплексу значно зросла. А відтак, стороною позивача не наведено належних, достатніх та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.76-83 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог, отже недоведено фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі. З урахуванням встановленого, заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed