Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 44 300 грн. 75 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 55 636 грн.25 коп. та одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі 69 462 грн. 15 коп. В обґрунтування позову він зазначає, що з 02.07.1993 він працював в ПАТ «Запоріжжяобленерго» електромонтером з випробувань і вимірюванням 3 гр. кваліфікації, за сумісництвом водій автомобіля. Наказом від 16.03.2018 його було звільнено з посади у зв'язку із виходом на пенсію, однак на день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок по заробітній платі, який складає 44 300 грн. 75 коп. Крім того, у зв'язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати позивач також просить стягнути середній заробіток в розмірі 55 636 грн. 25 коп. Відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» та колективного договору ПАТ «Запоріжжяобленерго» позивачу також повинні були виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із виходом на пенсію, розмір якої залежить від стажу в енергетиці та середньої заробітної плати за останні дванадцять місяців, яку потрібно множити на коефіцієнт стажу роботи, що складає в розмірі 69 462 грн. 15 коп. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі, зазначивши, що 17.12.2013 між адміністрацією та профспілковим комітетом товариства було укладено колективний договір на 2014-2016 роки. Станом на 26.04.2018 року новий колективний договір не укладався, а отже, на теперішній час діє договір на 2014-2016 роки. Крім того, станом на 26.04.2018 року фінансовий план ПАТ «Запоріжжяобленерго» на 2018 рік не затверджено. Так, проектом фінансового плану ПАТ «Запоріжжяобленерго» на 2018 рік не передбачено фінансування видатків з одноразової грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію, а в рядку 1086/25 «Інші соціальні виплати згідно колдоговору передбачено суму 258 000 грн., в тому числі: матеріальна допомога при народженні дитини - 144 000 грн.; матеріальна допомога по догляду за дитиною до 3 років - 104 000 грн., матеріальна допомога до 1 вересня 10 000 грн. Інших соціальних виплат, в тому числі пов'язаних з виплатою грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію, проектом фінансового плану на 2018 рік не передбачено. Таким чином, у зв'язку із тим, що позивача було звільнено 16.03.2018, вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 69462 грн. 15 коп. є безпідставними. Так, внаслідок встановлення НКРЕКП в липні 2017 року та січні 2018 року для ПАТ «Запоріжжяобленерго» при визначенні алгоритму перерахування коштів нульового алгоритму або сум додаткових щодобових утримань коштів з поточних рахунків ПРТ, які унеможливили фактичне надходження коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання на поточні рахунки ПАТ «Запоріжжяобленерго», всі кошти, які надходили та надходять на рахунок із спеціальним режимом використання їхнього товариства перераховуються установою уповноваженого банку на рахунок ДП «Енергоринок», а НКРЕКП свідомо не виконує обов'язок по забезпеченню додержання прав і законних інтересів ПАТ «Запоріжжяобленерго», пов'язаних із виплатою/отриманням заробітної плати та перешкоджає виконанню обов'язку щодо гарантування надійного соціального захисту працівників товариства. Крім того, позивачем не надано жодного розрахунку чи періоду, за який потрібно провести стягнення середнього заробітку, зазначена лише сума в розмірі 55636 грн. 25 коп. Таким чином, вказані вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 02.07.1993 працював в ПАТ «Запоріжжяобленерго» електромонтером з випробувань і вимірювань 4 гр. кваліфікації, за сумісництвом водій автомобіля /а.с.5/. 16.03.2018 позивач був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку із виходом на пенсію, про що свідчить запис в трудовій книжці позивача, яка міститься в матеріалах справи /а.с.5 зворот/. Відповідно до наданого ПАТ «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 77 від 16.03.2018, [PERSON] нарахована сума до виплати в розмірі 44 300 грн. 75 коп. /а.с. 2/. Таким чином, з наданих до суду документів вбачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем щодо не виплаченої заробітної плати складає 44 300 грн. 75 коп. за період з вересня 2017 по березень 2018 року. Жодних доказів на спростування вказаної суми представником відповідача в судовому засіданні не надано. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, суд вважає позовні вимоги про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. З огляду на те, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, стягненню на користь останнього підлягає середній заробіток за кожен день затримки розрахунку до дня ухвалення рішення судом. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Нарахування виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку має провадитися таким шляхом: заробітна плата за лютий - березень 2018 року становить 11 572,55 грн. +7 190,39 грн. = 18 762 грн. 94 коп. Таким чином середня заробітна плата для розрахунку затримки виплати заробітної плати становить 18 762 грн. 94 коп. /44 дні = 426 грн. 43 коп. на день. Період прострочки виплати середнього заробітку за весь час затримки з 16 березня 2018 року по 02 серпня 2018 року становить 139 робочих днів. Таким чином, загальний розмір виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати станом на 02.08.2018 року складає 426 грн. 43 коп. х 139 робочих днів = 59 273 грн. 77 коп. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 59 273 грн. 77 коп. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при виході на пенсію у розмірі 69 462 грн. 15 коп. суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається між роботодавцем з однієї сторони і одним або кількома профспілковими органами, а у разі відсутності таких органів - представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом з іншої сторони. Згідно із ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи вони є членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді. Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки не укладуть або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Так, 17.12.2013 між адміністрацією та профспілковим комітетом товариства було укладено колективний договір на 2014-2016 роки /а.с.4/. Станом на 26.04.2018 новий колективний договір не укладався, а отже, діють умови договору на 2014-2016 роки, фінансовий план ПАТ «Запоріжжяобленерго» на 2018 рік не затверджено. Так, листом заступника Голови Фонду державного майна України № 10-51-7290 від 11.04.2018 затверджено проект фінансового плану на 2018 рік, відповідно до якого станом на 2018 рік не передбачено фінансування видатків з одноразової грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію /а.с.17/. Рядком № 1086/25 фінансового плану «Інші соціальні виплати згідно колдоговору передбачено суму 258 000 грн., в тому числі: матеріальна допомога при народженні дитини - 144 000 грн.; матеріальна допомога по догляду за дитиною до 3 років - 104 000 грн., матеріальна допомога до 1 вересня 10 000 грн. Інших соціальних виплат, в тому числі пов'язаних з виплатою грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію, проектом фінансового плану на 2018 рік не передбачено /а.с.18-21/. До того ж з наданої позивачем довідки індивідуальної відомості про застраховану особу вбачається, що сума для пенсії в розмірі 69 445 грн. 98 коп. встановлена на 2017 рік, на 2018 рік сум виплат у зв'язку із виходом на пенсію не передбачено /а.с.3/. Таким чином, судом встановлено, що фінансовим планом на 2018 рік ПАТ «Запоріжжяобленерго» не передбачено фінансування видатків з одноразової грошової допомоги у зв'язку із виходом на пенсію, таким чином, позовні вимоги в частині стягнення допомоги у зв'язку із виходом на пенсію в розмірі 69 445 грн. 98 коп. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі п.1.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial