Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену в інтернеті на веб-сайті https//www.fasebook.com [INFO] року на сторінці відповідача в загальнодоступній групі «Знам'янка-післухано», а саме «... За допомогою скласти позовну заяву, щоб нарешті передати діло до суду я звернулась до Знам'янського бюро правової допомоги ще 18.06 2018 року начальник [PERSON] почав пояснювати, що я лише марную свій час та нерви, ну доб'юсь я якісь 3000 гривен, що у нас даже президентів звільняють незаконно, це він про [PERSON]. Уявляєте? Я таки наполягла, але від цього нічого не змінилося. Мене просто ігнорують або ще гірше, знущаються!..», «...Коли я звернулась з заявою, надати мені письмовий звіт про виконання договору правової допомоги він звісно відмовився, заяву не взяв, бо зрозуміло Що звітувати нічим, повна безкарна бездіяльність. Звернулась до начальника [PERSON] він при мені почав пояснювати телефоном директору Олександрійського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги [PERSON] що сама не знаю, що я хочу скандальна баба адвоката хочу замінити бо все мені не так, хоча він читав, що я за два місяця через бездіяльність наданого мені адвоката не отримала якісних консультацій і роз'яснень, він на жодну призначену зустріч не з'явився, позовну заяву на моє прохання так і не склав...», та зобов'язати [PERSON], протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про [PERSON] [INFO] року о 16.00 год. на веб-сайті https://www.facebook.com за адресою мережі інтернет [INFO]/[NUMBER]/ загальнодоступна група «Знам'янка - підслухано» під назвою «В Знам'янці чиновники не можуть допомогти отримати свої гроші людині з інвалідністю», шляхом розміщення на зазначеному веб - сайті вступної та резолютивної частини рішення суду під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» «Поширена інформації у вигляді статті [PERSON] під назвою «В Знам'янці чиновники не можуть допомогти отримати свої гроші людині з інвалідністю», є недостовірною». Свої вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] [INFO] року о 15.55 годині в мережі інтернет на сторінці загальнодоступної групи «Знам'янка - підслухано» в соціальній мережі facebook на веб-сайті https://www.facebook.com опублікував статтю «В Знам'янці чиновники не можуть допомогти отримати свої гроші людині з інвалідністю», яка містила вказану вище інформацію. Дана інформація на думку позивача є недостовірною та негативною, оскільки в ній стверджувалося про порушення позивачем норм чинного законодавства та інша неправдива інформація, що створює враження про нього як некомпетентного працівника, що руйнує оцінку його людських, ділових та професійних якостей. Вказав, що інформація, поширена про нього відповідачем не є оціночним судженням. Станом на 15.08.2018 загальнодоступна група «Знам'янка - підслухано» в соціальній мережі facebook є відкритою і загальнодоступною, налічує 11925 учасників, що дає можливість не тільки учасникам групи, а й іншим особам ознайомитися з даною інформацією. На час розміщення інформації в розділі «Друзі» у відповідача перебувало 98 користувачів соціальної мережі, стаття налічує 23 коментарі, 1 особа поділася даною інформацією. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі викладене в позовній заяві, просив задовольнити вимоги. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, які є необгрунованими. Третя особа в судовому засіданні також просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] за посадою є заступником начальника відділу «Знам'янське бюро правової допомоги» Олександрійського місцевого центру безоплатної вторинної правової допомоги, про що 01.01.2017 видане свідоцтво серія [NUMBER]. [PERSON] 18.06.2018 звернулася до Знам'янського бюро правової допомоги Олександрійського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правової допомоги для складання процесуальних документів та представництва інтересів як потерпілої у кримінальному провадженні внесеному до ДРДР 23.11.2017 за № 12017120160002307. Наказом № 602 від 22.06.2018 [PERSON] наказано надати таку допомогу та призначити адвоката, якому видати доручення. Дорученням від 22.06.2018 № 367 [PERSON] призначено адвоката, якого в подальшому змінено на іншого. В зв'язку з невиконанням адвокатами своїх обов'язків, [PERSON] звернулася із запитом про надання письмового звіту про виконання доручення. Враховуючи, що їй не надали письмового звіту про виконання доручення за зверненням від 18.06.2018 року, відсутності складених процесуальних документів, не одержавши позитивне рішення, [PERSON] звернулася, як автор статті до електронного засобу масової інформації «Електронна книга скарг України» та розповіла про виниклу ситуацію, про неможливість вирішити питання та виклала свої судження про якість безоплатної правової допомоги. Журналісти цього видання розмістили статтю у загальнодоступному просторі під назвою «В Знам'янці чиновники не можуть допомогти отримати свої гроші людині з інвалідністю», де, в тому числі, малась наступна інформація: «... За допомогою скласти позовну заяву, щоб нарешті передати діло до суду я звернулась до Знам'янського бюро правової допомоги ще 18.06 2018 року начальник [PERSON] почав пояснювати, що я лише марную свій час та нерви, ну доб'юсь я якісь 3000 гривен, що у нас даже президентів звільняють незаконно, це він про [PERSON]. Уявляєте? Я таки наполягла, але від цього нічого не змінилося. Мене просто ігнорують або ще гірше, знущаються!..», «...Коли я звернулась з заявою, надати мені письмовий звіт про виконання договору правової допомоги він звісно відмовився, заяву не взяв, бо зрозуміло Що звітувати нічим, повна безкарна бездіяльність. Звернулась до начальника [PERSON] він при мені почав пояснювати телефоном директору Олександрійського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги [PERSON] що сама не знаю, що я хочу скандальна баба адвоката хочу замінити бо все мені не так, хоча він читав, що я за два місяця через бездіяльність наданого мені адвоката не отримала якісних консультацій і роз'яснень, він на жодну призначену зустріч не з'явився, позовну заяву на моє прохання так і не склав...». Предметом позову є саме вказана стаття, яку відповідач [INFO] року о 15.55 годині в мережі інтернет на сторінці загальнодоступної групи «Знам'янка - підслухано» в соціальній мережі facebook на веб-сайті https://www.facebook.com опублікував, а саме поділився посиланням із первісного джерела. Відповідно до ст.297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, на що звернуто увагу Верховним Судом України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Положеннями ст. 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. До відомостей, що можуть бути спростовані в передбаченому законом порядку, відноситься інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Пунктом 18 вказаної вище постанови № 1 від 27.02.2009, передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пленум також роз'яснив судам, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Згідно з ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно зі ст.1 ЗУ «Про інформацію» інформацією є - документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які були вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України в п. 15 Постанови №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Пленуму ВСУ судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому, відповідно до п. 21 суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людиниі практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Так, у рішенні від 07.02.2012 року «Аксель Шпрінгер АГ проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Європейської Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені частини тексту, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену [PERSON] до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed