Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 168216 грн. 55 коп. за період з 19 вересня 2014 року по 17 січня 2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він відповідно до наказу № 311-к від 31 серпня 2007 року з 01 вересня 2007 року переведений у Теплоелектроцентраль № 1 у електричний цех на посаду електрослюсаря з ремонту електричного устаткування електростанції п`ятого розряду. 19 вересня 2014 року на підставі наказу № 541-к від 29 березня 2014 року звільнений з займаної посади. З січня 2010 року по вересень 2014 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Так, 02 березня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова було прийнято рішення у справі № 462/557/18 про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати у розмірі 43077 грн. Рішення не було оскаржене та набрало законної сили. Зазначає, що вказана заборгованість становить лише основну заробітну плату та доплати за шкідливі умови праці, але не стосується компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати. З огляду на вказане позивач вдруге звернувся до суду за захистом своїх прав. 04 жовтня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/3703/18 було прийнято рішення, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто 49123 грн. 70 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Повідомляє, що у травні 2018 року відповідачем було виплачено заробітну плату за рішенням суду від 02 березня 2018 року у справі № 462/557/18, а 18 січня 2019 року було виплачено компенсацію за рішенням суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 462/3703/18. З огляду на вказане просить суд позов задовольнити і стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 168216 грн. 55 коп. за період з 19 вересня 2014 року по 17 січня 2019 року Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 29 березня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2018 року у справі № 462/557/18 з відповідача на користь позивача була стягнута різниця заробітної плати, яка складає 38 % від загальної сума нарахованої та отриманої заробітної плати. Вказує, що у даній справі є необхідним і справедливим зменшити розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунків. Окрім цього зазначає, що стягнення середнього заробітку не входить до структури заробітної плати, а тому на таку вимогу не поширюється пільга щодо сплати судового збору. З огляду на вказане просить суд у задоволенні позову відмовити. (а.с. 29-32). Окрім цього відповідач у своєму відзиві просив розглядати справу у судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. 05 квітня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій той зазначив, що вважає відзив позивача необґрунтованим. Мотивує свою відповідь, зокрема, тим, що суд має право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця за умови часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум. Окрім цього вказує, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Отже, суд не зобов`язаний зменшувати розмір середнього заробітку. З огляду на вказане, просить суд задовольнити позов у повному обсязі (а.с. 61-65). Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. У судове засідання позивач та його представник з`явилися, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача з`явився, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, проти задоволення позовних вимог у повному обсязі заперечив, просив застосувати принцип співмірності. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Копією трудової книжки позивача стверджується, що він відповідно до наказу № 311-к від 31 серпня 2007 року з 01 вересня 2007 року переведений у Теплоелектроцентраль № 1 у електричний цех на посаду електрослюсаря з ремонту електричного устаткування електростанції п`ятого розряду. 19 вересня 2014 року на підставі наказу № 541-к від 29 березня 2014 року звільнений з займаної посади (а.с. 9-10) Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2018 року у справі № 462/557/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто 43077 грн. заборгованості по заробітній платі (а.с. 13-16). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від04 жовтня 2018 року у справі № 462/3703/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто 49123 грн. 70 коп. компенсації за затримку виплати заробітної плати (а.с. 17-20). Випискою по картковому рахунку стверджується, що 18 січня 2019 року позивачу на виконання виконавчого листа № 462/3703/18 було переведено 39544 грн. 57 коп. компенсації за затримку виплати заробітної плати (а.с. 11). Позивач зазначає, що відповідачем рішення по справі № 462/557/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі було виконано у травні 2018 року. Натомість розрахунок середнього заробітку здійснюється за період з 19 вересня 2014 року (дня звільнення позивача) по 17 січня 2019 року (переддень виконання відповідачем рішення по справі № 462/3703/18, у якій предметом спору була компенсація за затримку виплати заробітної плати. За ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Дослідивши рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у справі № 462/3703/18 судом встановлено, що з відповідача на користь позивача було стягнуто 49123 грн. 70 коп. компенсації за затримку виплати заробітної плати (а.с. 17-19). Згідно з ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи наведене, компенсація втрати частини заробітку позивача, яка була стягнута вищезазначеним рішенням суду, є за своєю суттю інфляційними втратами, які позивач зазнав у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства За загальним правилом, яке закріплено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З цього приводу суд робить висновок, що наявність рішення суду про задоволення вимог по стягненню заробітної плати, не позбавляє працівника права на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. А наявність рішення про стягнення такої компенсації свідчить лише про те, що позивачем було використано своє право на стягнення такої. При цього стягнення компенсації є гарантією захисту майнових прав та інтересів працівника, яка полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати). Отже, належним виконанням роботодавцем зобов`язання по виплаті заробітної плати працівнику є таке його виконання, яке включає у себе і виплату працівнику компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нараховується за весь час затримки такого розрахунку, починаючи з дня звільнення і закінчуючи виконанням роботодавцем належним чином зобов`язань щодо сплати заробітної плати працівнику. З огляду на зазначене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 19 вересня 2014 року до 17 січня 2019 року. Відповідно до\~ст.117КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999року №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої\~ст.117 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2018 року у справі № 462/5557/18 встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 756 грн. 76 коп. Розрахунковими листами стверджується, що заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані робочі години протягом серпня-липня 2014 року становить 4826 грн. 99 коп. (а.с. 12). Враховуючи те, що позивачем було відпрацьовано у липні 96,4 год., у серпні 151,8 год, а у сумі 248,2 год. за період липень-серпень 2014 року, його середньогодинна заробітна плата становить 19,447 грн. (а.с. 12). Таким чином для розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.\~ Згідно п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.\~ Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на\~2014 рік» норма тривалості робочого часу за період з 19 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року становить 583 робочих години. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на\~2015 рік» норма тривалості робочого часу за 2015 рік становить 2004 робочі години. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на\~2016 рік» норма тривалості робочого часу за 2016 рік становить 2003 робочі години. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на\~2017 рік» норма тривалості робочого часу за 2017 рік становить 1986 робочих години. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого при 40-годинному робочому тижні норма тривалості робочого часу становить 1994 год. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на\~2019 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01 січня по 17 січня 2019 року становить 80 робочих годин. Враховуючи наведене, за весь час затримки розрахунку кількість робочих годин позивача становить 8650 год. З огляду на вказане, розрахунок здійснюється за формулою: 8650 (кількість робочих годин) * 19,447 (середньогодинна заробітна плата) = 168216 грн. 55 коп. (середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19 вересня 2014 року по 17 січня 2019 року). Щодо покликань відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Верховний Суд у свої постанові від 22 травня 2019 року у справі № 167/1054/16-ц вказав, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування є правом суду. У вказаній постанові суд погодився з судом першої інстанції у правильності застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Разом з тим за змістом пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс-16, при розгляді справ даної категорії необхідно брати до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Як попередньо встановлено судом, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2018 року у справі № 462/557/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто 43077 грн. невиплаченої заробітної плати (а.с.13-15). Із розрахункових листків за період з 01 січня 2010 року по вересень 2014 року вбачається, що заробітна плата та додаткові виплати позивача становили 111581 грн. 90 коп. (а.с. 44-60). У даному спору позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача на свою користь 168216 грн. 55 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведеними арифметичними розрахунками встановлено, шо різниця між розміром недонарахованої заробітної плати від загальної сумі нарахованої та отриманої заробітної плати становить 38 %. Враховуючи наведене, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Таким чином, враховуючи, що позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення 168216 грн. 55 коп., суд вважає за необхідне зменшити розмір такого відшкодування і стягнути 38% від нього, що становить 63922 грн. 29 коп. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, застосувавши принцип співмірності, і стягнути з відповідача на користь позивача 63922 грн. 29 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за період з 19 вересня 2014 року по 17 січня 2019 року. За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.. Враховуючи наведене, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 291 грн. 99 коп. пропорційно до задоволених вимог. Щодо заявленої суми витрат на правову (професійну правничу) допомогу у розмірі 10000 грн., суд зазначає, що за ч. 8 ст. 414 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем по справі було надано акт виконаних робіт з надання правової (професійної правничої) допомоги [PERSON] у справі № 462/1309/19 за період з 20 березня 2019 року по 12 червня 2019 року, відповідно до якого загальна сума витрат на правову (правничу) допомогу становить 4000 грн. Також вказана сума стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 38. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову (професійну правничу) допомогу у розмірі 4000 грн.

Outcome: partial