Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що він є власником домоволодіння за цією адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрований колишній член його сім`ї - син від першого шлюбу [PERSON] Близько 17 років відповідач у будинку не проживає, а проживає у Російській Федерації. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 71 ЖК УРСР. Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування його будинком. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Судові повістки були надіслані судом за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідача, однак не вручені з підстав відсутності адресата. Відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою, відповідно відповідач вважається належним чином повідомленим про час і місце слухання справи. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Згідно із рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2009 року визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 вересня 2009 року власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] , є позивач (а.с. 9). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає, власником домоволодіння є позивач, про що свідчить довідка про склад сім`ї №1267 від 16 жовтня 2019 року (а.с. 10). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 16 жовтня 2019 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2001 року (а.с. 11). Зазначена обставина також підтверджується відповіддю на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача (а.с. 15). Суд встановив, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї власника житла [PERSON] - сином від першого шлюбу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (син від першого шлюбу). З 2001 року відповідач залишив місце проживання і з того часу не проживає у ньому. Поважних причин відсутності відповідача понад один рік у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідач втратив право на користування житлом, оскільки відсутній у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому останній має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні ним права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Розподіляючи судові витрати , суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачем витрати на оплаті судового збору у сумі 704 гривень 80 копійок.

Outcome: approved