Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів та просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.07.1981 року згідно рішення виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих за №1159 [PERSON], яка є матір'ю позивача, було надано квартиру [ADDRESS], як службову. Квартира була закріплена за ЖЕК №510, правонаступником якого є КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. Зазначив, що він разом з матір'ю працювали у ЖЕКу. [INFO] мати позивача [PERSON] померла. Позивач знаходиться на черзі для поліпшення житлових умов, однак надати йому житло немає можливості. Позивач звертався до КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про виведення квартири [ADDRESS] з числа службових, однак йому було відмовлено. Зазначив, що він добросовісно користується та володіє квартирою понад 10 років. Сплачує комунальні послуги, робить поточний ремонт у квартирі, у зв'язку з чим вважає, що за ним на підставі ст.ст. 328, 344 ЦК України має бути визнано право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацію, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. До Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання від підприємства, на підставі якого могло б бути прийнято рішення про виключення житлового приміщення з числа службових не надходило. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Представник КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивач не може вважатись добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки тривалий час, з 1981 року він користувався нею не як власним майном, а проживав у ній як член сім'ї [PERSON], які вказана квартира була надана як службове приміщення. З урахуванням викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» житловий будинок [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1112 від 10.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» зазначений будинок передано до сфери управління Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до Розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №20 від 24.01.2011 року Комунальному підприємству «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було передано майно (яке віднесено до сфери управління Солом`янської райдержадміністрації) та закріплено його за даним підприємством на праві господарського відання в тому числі і будинок [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Згідно ст. 121 ЖК Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» затверджено Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Пунктом 15 Положення визначено, що жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов'язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Рішенням виконавчого комітету Залізничної ради депутатів трудящих від 13.07.1981 року №1159 квартиру [ADDRESS] було надано [PERSON] матері позивача - як службове житло. [PERSON] на той час працювала двірником в ЖЕК №510. 16.10.1981 року Виконавчим комітетом Залізничної районної Ради депутатів трудящих на ім`я [PERSON] було видано ордер №1147 на право зайняття жилого приміщення разом з її сином позивачем [PERSON] [INFO] мати позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БК №063314, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 08.01.2007 року. Як вбачається з довідки форми №3, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] була знята з реєстрації у зв'язку із смертю. Частиною 1, 2 п. 6 Положення, передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Встановлено, що до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації клопотання від підприємства, на підставі якого могло б бути прийнято рішення про виключення житлового приміщення з числа службових не надходило. Слід зазначити, що згідно ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, статтею 345 ЦК України визначено єдиний спосіб набуття права власності на державне майно та майно, що є в комунальній власності - шляхом приватизації. Згідно ч 1, 2 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Як зазначено в коментарі до статті 345 ЦК України то дана стаття є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України «Про Державну програму приватизації», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України «Про приватизаційні папери», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ЗК України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами. У п. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначено перелік об'єктів які не підлягають приватизації, до яких належать об'єкти віднесені у встановленому порядку до числа службових. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЖК Української РСР щодо користування службовим жилим приміщенням застосовуються правила про договір найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, у повному господарському віданні яких знаходиться цей фонд. Передача квартир, будинків у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, будинок, яке реєструється в органах приватизації. Слід зазначити, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.11.2012 року у задоволені позову [PERSON] до КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії по виключенню квартири [ADDRESS] із числа службових у встановленому порядку та зобов'язати видати розпорядження про виключення квартири із числа службових відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню. Таким чином, статус спірного житлового приміщення не змінився і воно є «службовим житлом». Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями цього майна протягом встановленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Не можна визнати добросовісним володінням майном, яке належить іншій особі, належним чином зареєстровано в органах державної влади і законним шляхом таке володіння не припинено. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не може вважатись добросовісним володільцем [ADDRESS] в розумінні статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, оскільки він тривалий час, а саме з 1981 року проживав в квартирі як член сім'ї [PERSON], якій дане житло було видано як службове приміщення, відповідно до ордеру №1147 від 16.10.1981 року. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає.

Outcome: dismissed