Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача, [PERSON] безпідставно набуті кошти.Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.04.2011 року між [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] та [PERSON] (позичальники) був укладений договір позики грошових коштів, за яким позикодавець передав позичальникам 10000 доларів США. 20.11.2011 року [PERSON] було одноособово повернуто [PERSON] в повному обсязі грошові кошти у сумі 10000 доларів США, тим самим було повністю виконано зобов'язання щодо повернення позичених коштів. В свою чергу, не маючи відомостей про виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики, в кінці листопада 2011 року позивач також повернув одноособово [PERSON] грошові кошти, взяті у позику у сумі 10000 доларів США, що підтверджується розпискою від 15.10.2014 року. Відтак вважає, що позивачем було повернуто відповідачу грошові кошти у розмірі 10000 доларів США після припинення зобов'язання за договором позики від 05.04.2011 року у зв'язку із його повним виконанням іншою особою ([PERSON].), а відповідачем, в свою чергу, безпідставно набуті вказані грошові кошти, що слугує підставою для звернення до суду із вимогою про повернення таких. В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили в повному обсязі. Зокрема зазначили, що грошові кошти за договором позики 05.04.2011 року були повернуті [PERSON] [PERSON] одноразово. [PERSON] жодних коштів відповідачу не передавав, тому відсутні підстави для стягнення таких коштів. Розписка від 15.10.2014 року була складена [PERSON] щодо тієї самої суми грошових коштів. Подвійного повернення коштів обома позичальниками за договором не відбулося. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 05.04.2011 року між [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] та [PERSON] (позичальники) був укладений договір позики грошових коштів. Згідно п.1 договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти готівкою у сумі 79624 грн. 00 коп., що є еквівалентом 10000 доларів США, згідно з курсом НБУ на день підписання цього договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно п.3 договору позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 20 листопада 2011 року. У відповідності до п. 13 договору позикодавець, згідно ст. 545 ЦК України повинен на вимогу позичальника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язань частково або в повному обсязі. В матеріалах справи міститься копія договору позики від 05.04.2011 року з власноручно виконаним [PERSON] записом: «Кошти отримані в повному обсязі, претензій не маю». Як вбачається із розписки, виконаної 20.11.2011 року власноручно [PERSON], грошові кошти, які були ним передані в позику [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 05.04.2011 року в сумі 10000 доларів США в повному обсязі повернуті одноособово [PERSON] 20.11.2011 року. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що він разом з [PERSON] та [PERSON] мав спільний проект щодо виробництва деревного вугілля під назвою «Карбон Груп». У зв'язку із необхідністю інвестувати кошти у цей проект [PERSON] та [PERSON] попросили [PERSON] допомогти із позикою грошей. Відповідач залучив у свого батька [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 доларів США. 05.04.2011 року був укладений договір позики, за яким він передав ці кошти [PERSON] та [PERSON] Пізніше йому ці кошти повернув [PERSON] Після того, як [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення половини повернутих коштів, останній звернувся до відповідача та почав його переконувати, щоб він пригадав, що саме [PERSON] а не [PERSON] повертав позичені кошти. [PERSON] був настільки переконливим, що [PERSON] дійсно вважав, що кошти повертав йому [PERSON], що і вказав у розписці за 2014 рік. В тому, що кошти повернув все-таки [PERSON] відповідач переконався, ознайомившись із наявними в матеріалах справи в Шевченківському районному суді м. Львова копіями договору позики від 05.04.2011 року та розписки від 20.11.2011 року. Свідок [PERSON] підтвердив, що повернення грошових коштів за договором позики від 05.04.2011 року відбувалося лише один раз, [PERSON] Виключив можливість подвійного повернення коштів та з цього приводу показав, що на час такого повернення він, [PERSON] та [PERSON] спільно працювали в одному офісному приміщенні аж до кінця 2012 року, постійно обговорювали фінансові питання та у разі помилкового повернення за одним договором грошових коштів і [PERSON], і [PERSON] така обставина обов'язково би з'ясувалася. Зазначеними показами свідка [PERSON] спростовуються доводи позивача, згідно з якими він повертав [PERSON] грошові кошти вже після того, як їх повернув [PERSON] Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.04.2015 року у справі № 466/5871/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.06.2015 року встановлені наступні обставини: абз. 2 арк. 3 рішення: «Зазначеними показами свідка [PERSON] спростовуються покази [PERSON] щодо того, що кошти були надані в позику [PERSON] через їх особисті ділові зв'язки, та повернуті особисто [PERSON] на вимогу [PERSON].»; абз. 4 арк. 3 рішення: «Факт виконання боргового зобов'язання саме [PERSON] підтверджується також наявністю в нього оригіналу договору позики з відміткою [PERSON] про повернення коштів.»; абз. 5 арк. 3 рішення: «Суд не бере до уваги розписку, виконану [PERSON] 15.10.2014 року, оскільки вона спростовується зазначеними належними і допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає, що така є способом захисту [PERSON] від заявлених до нього позовних вимог.». Тобто, ті обставини, що саме [PERSON] виконав перед [PERSON] зобов'язання із повернення позики в сумі 10000 доларів США, а розписка [PERSON] від 15.10.2014 року спростована належними і допустимими письмовими доказами та є лише способом захисту [PERSON] від заявлених до нього позовних вимог, є встановленими рішенням суду, яке набрало законної сили, тому не підлягають повторному доказуванню. Суд враховує, що позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу, який би засвідчував факт повернення ним грошових коштів [PERSON] в листопаді 2011 року, а саме, як це передбачено п. 5 договору позики, примірника договору з відміткою позикодавця про одержання грошей, або розписки позикодавця про повний розрахунок. Навіть примірник договору позики від 05.04.2011 року, долучений позивачем до позовної заяви, містить засвідчувальний напис за підписом представника [PERSON] - адвоката [PERSON] Із змісту самої розписки, виданої [PERSON] [PERSON] 15.10.2014 року, через три роки після закінчення строку дії позики, також вбачається, що такою [PERSON] підтверджував повернення саме тих же грошових коштів у сумі 10000 доларів США, які були передані у позику за договором від 05.04.2011 року, однак іншим позичальником. Суд також бере до уваги, що вказана розписка була складена після того, як [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] про стягнення половини суми повернутих коштів в порядку регресу, що вже було предметом дослідження в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 06.04.2015 року у справі № 466/5871/14. Суд не бере до уваги твердження позивача, висловлені у позовній заяві щодо встановлення у рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 06.04.2015 року у справі № 466/5871/14 визнання [PERSON] факту повернення грошових коштів також і [PERSON], оскільки такі спростовуються самим рішенням суду. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто, для можливості застосування положень ст. 1212 ЦК України необхідним є встановити, що особа набула майно або зберегла його у себе, в той час, як позивачем не доведено, що [PERSON] набув або зберіг у себе грошові кошти позивача у сумі 10000 доларів США. Окрім цього, Верховним Судом України в постанові від 23.03.2016 року у справі №6-2978цс15висловлена позиція, згідно з якою норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суд враховує, що спір виник щодо виконання позикового зобов'язання, яке випливає з договору позики від 05.04.2011 року, який не був визнаний недійсним, зміненим, припиненим, тому отримання [PERSON] грошових коштів на виконання такого договору не може вважатися безпідставним. Наведене виключає наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed