Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, про скасування наказу та виплату заборгованості за час вимушеного прогулу в якому, з урахуванням подальших уточнень та редакційних змін, просить поновити строк звернення із позовом в частині наказу №42-к від 03.02.2014 року, визнати зазначений наказ незаконним та скасувати його, зобов'язати Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця» виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2012 року по момент виплати суми заборгованості, а також стягнути з Директора департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) [PERSON] на користь Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» заподіяну нею шкоду у зв'язку з оплатою позивачу заборгованості за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.02.2014 року у приміщенні Апеляційного суду м. Києва позивачу був вручений наказ №42-к від 03.02.2014 року «Про [PERSON]» наступного змісту: «Внести зміни до п. 1 наказу Головного управління культури Виконавчого органу Київської міської Ради (Київська міська державна адміністрація) від 17.07.2012 року №371-к (зі змінами від 05.11.2012 року №527-к), а саме, слова та цифри «у зв'язку з систематичним невиконанням покладених на нього обов'язків п. 3 ст. 40 КЗпП України» замінити словами та цифрами «у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків керівника, ч. 1 ст. 40 КЗпП України». Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки наказ про його звільнення до якого оспорюваним наказом були внесені зміни, скасований рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року і його поновлено на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 05.11.2012 року. У зв'язку з визнанням апеляційною інстанцією незаконності звільнення позивача та поновлення його на роботі, позивач просить зобов'язати Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця» виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2012 року по момент виплати суми заборгованості. Крім того, позивач вважає, що оскільки виплатою йому заборгованості за час вимушеного прогулу Національному історико-архітектурному музею «Київська фортеця» буде спричинена шкода, її має відшкодувати [PERSON] як Директора департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), що підписувала оскаржувані накази, скасування яких призвело до поновлення позивача на роботі та до виплати середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні, яке відбулось 03.07.2014 року, підтримав вимоги позовної заяви в частині визнання незаконним та скасування наказу №42-к від 03.02.2014 року, а також стосовно виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник відповідача Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у позові з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи. Зокрема, представник посилається на те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу спрямована до неналежного відповідача, оскільки уповноваженим органом власника в даному випадку є Департамент культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). Крім того, на думку представника, в розумінні положень ст. 235 КЗпП України, питання про виплату заборгованості за час вимушеного прогулу може розглядатись лише разом з вирішенням питання про поновлення працівника на роботі, і оскільки рішенням Апеляційного суду про поновлення позивача на роботі, питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено не було, зазначена вимога задоволенню не підлягає. Представник відповідача Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) в судове засідання не з'явився, до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності представника, а також письмові пояснення на позовну заяву, які приєднано до матеріалів справи. Зі змісту вказаних пояснень вбачається, що відповідач не заперечує проти скасування наказу №42-к від 03.02.2014 року «Про [PERSON]», оскільки Апеляційним судом м. Києва був скасований наказ про звільнення позивача, а оспорюваним наказом були внесені зміни до наказу про звільнення, отже він підлягає скасуванню. Також у своїх поясненнях представник відповідача зазначає, що Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця» є окремою юридичною особою, відноситься до комунальної власності м. Києва, має власну печатку, рахунок в банку, діє на підставі Положення, заробітна плата працівників, в тому числі директора, нараховується у відповідності до штатного розкладу, який складається музеєм та затверджується Департаментом культури. Виходячи з вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Положення музею, ураховуючи його статус та форму власності, права та обов'язки в трудових правовідносинах цього комунального закладу та його власника - територіальної громада м. Києва (уповноважений орган управління - Департамент культури), власник юридичної особи е несе обов'язку щодо виплати працівникам (у т.ч. директору) заробітної плати, оскільки обов'язок покладено на адміністрацію комунального закладу, тобто сам музей. Відповідачка директор Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до суду надійшло клопотання відповідачки про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечує в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача Національного історико-архітектурного музей «Київська фортеця», дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності та кожний окремо, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що наказом Головного управління культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №317-к від 17.07.2012 року, позивач звільнений з посади директора Історико-архітектурної пам'ятки-музею «Київська фортеця» з 17.07.2012 року у зв'язку з систематичним невиконанням покладених на нього обов'язків, п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 95). За змістом рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, апеляційною інстанцією було встановлено, що наказом Головного управління культури виконавчого органу Київському міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 05.11.2012 року за №537-к скасовано наказ від 07.09.2012 року №437-к та внесено зміни до наказу від 17.07.2012 року №317-к, яким змінено дату звільнення позивача з 17.07.2012 року на 05.11.2012 року (а.с. 9). За змістом резолютивної частини вказаного рішення апеляційної інстанції, визнано незаконними накази Головного управління культури і мистецтв виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації): від 05.07.2012 року №299-к про оголошення догани; від 17.07.2012 року №317-к про звільнення з роботи; від 17.09.2012 року №437-к «Про внесення змін і доповнень до наказу Головного управління культури від 17.07.2012 року за №317-к»; від 05.11.2012 року №537-к «Про внесенні змін і доповнень до наказу Головного управління культури від 17.07.2012 року №317-к». Поновлено [PERSON] з 05.11.2012 року на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» (а.с. 10-11). Відповідно до наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №42-к від 03.02.2014 року «Про [PERSON]», внесено зміни до п. 1 наказу Головного управління культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.07.2012 року №317-к (зі змінами від 05.11.2012 року №537-к), а саме: слова та цифри «у зв'язку з систематичним невиконанням покладених на нього обов'язків п. 3 ст. 40 КЗпП України» замінити словами та цифрами «у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків керівника, ч. 1 ст. 41 КЗпП України». На думку суду, вказаний наказ підлягає скасуванню, оскільки ним було внесено зміни до наказу від 17.07.2012 року №317-к (зі змінами від 05.11.2012 року №537-к) про звільнення, який визнаний незаконним та скасований рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року, а сам по собі оспорюваний наказ юридичного значення не має. Враховуючи, що зі змісту наказу №42-к від 03.02.2014 року вбачається неможливість розглядати його як самостійний наказ про звільнення позивача, не може бути перевірено законності зазначеної в ньому підстави звільнення «у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків керівника, ч. 1 ст. 41 КЗпП України», при цьому, [PERSON] як директор Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) мала право на винесення відповідного наказу, тож суд приходить до висновку про необхідність скасування оспорюваного наказу без зазначення його незаконності. Крім того, при вирішенні цієї позовної вимоги, суд враховує визнання відповідачем Департаментом культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) вимоги про скасування оспорюваного наказу і у відповідності до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України приймає вказане визнання, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Стосовно вимоги позивача поновити йому строк на звернення до суду із позовом частині оспорюваного наказу №42-к від 03.02.2014 року, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в м'ясний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний наказ датований 03.02.2014 року, а з відповідним позовом позивач звернувся до суду 27.03.2014 року, тобто за межами місячного строку, передбаченого положеннями ст. 233 КЗпП України. При цьому, оскільки суд прийшов до висновку про те, що наказ №42-к від 03.02.2014 року не є самостійним наказом про звільнення позивача з займаної посади, тож щодо його оскарження має застосовуватись встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, який в даному випадку позивачем не пропущений. Згідно положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на те, що вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають розглядатись виключно разом з вимогою про поновлення на роботі, оскільки правова конструкція ч. 2 ст. 235 КЗпП України вказує на те, що одночасно з вимогами про поновлення на роботі розглядаються і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не позбавляє працівника права звернутись з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу окремо від вимог про поновлення на роботі, але після задоволення таких вимог. Стосовно періоду виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку, що цей період має бути обмежений датами з 05.11.2012 року (час звільнення) по 13.03.2014 року (дата постановлення рішення про поновлення позивача на роботі), оскільки суд не вбачає будь-якої вини позивача у тому, що його позов про поновлення на роботі розглядався більше одного року, але не може погодитись з визначеною позивачем кінцевою датою розрахунку: «по момент виплати суми заборгованості», з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту наказу Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №126-к від 17.04.2014 року, позивач поновлений на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 05.11.2012 року (а.с. 59). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом наявної в матеріалах справи копії виконавчого листа у справі №2604/16702/12 виданого Дніпровським районним судом м. Києва 15.04.2014 року, боржником щодо рішення суду в частині поновлення [PERSON] з 05.11.2012 року на посаді директора Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» є Департамент культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (а.с. 60-61). За наведених обставин суд приходить до висновку, що виплати належні позивачу після прийняття рішення суду про поновлення його на роботі, мають бути розглянуті в межах положень ст. 236 КЗпП України та спрямовані до Департамент культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), як боржника у питанні поновлення позивача на займаній до звільнення посаді, при цьому, відповідних вимог до Департаменту культури Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) позивач не заявляв. Не дивлячись на заперечення представника відповідача, суд вважає, що Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця» є належним відповідачем стосовно вимог позивача про зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що саме цей відповідач здійснював нарахування та виплату позивачу заробітної плати, а відповідно до Положення про Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця», музей є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, користується всіма видами банківських послуг і кредитів, має печатку із своєю назвою, штампи, бланки, має право від свого імені укладати договори, набувати майнові та немайнові права, бути позивачем і відповідачем в суді, займатися діяльністю, яка відповідає напрямкам, передбаченим цим Положенням (а.с. 28). В процесі судового розгляду справи Національним історико-архітектурним музеєм «Київська фортеця» було надано довідки №173 від 19.05.2014 року (а.с. 91) та №228 про те, що середньоденна заробітна плата позивача без утримання обов'язкових податків становить 198,78 грн. При цьому, суд вважає за необхідне перевірити вказаний розмір та здійснити власний розрахунок, оскільки, як вбачається зі змісту довідки №228 розрахунок середньоденної заробітної плати здійснено за даними травня та червня 2012 року, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Як вбачається зі змісту довідки №224 від 08.07.2014 року виданої НІАМ «Київська фортеця», позивачу було нараховано заробітну плату у вересні 2012 року в сумі 7736,97 грн., а у жовтні 2012 року - 8675,40 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 05 листопада 2012 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, а саме за жовтень і вересень 2012 року. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. 16412,37 грн. (заробітна плата за вересень і жовтень 2012 року) : 43 (кількість робочих днів у вересні та жовтні 2012 року) = 381, 68 (середньоденна заробітна плата). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). 43 (кількість робочих днів у вересні та жовтні 2012 року) : 2 = 21,5 (середньомісячне число робочих днів). 381, 68 (середньоденна заробітна плата) х 21,5 (середньомісячне число робочих днів) х 17 (кількість місяців вимушеного прогулу) = 139504,04 грн. Вимоги позивача про стягнення з директора Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) [PERSON] заподіяної нею шкоди Національному історико-архітектурному музею «Київська фортеця» у зв'язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу на підставі положень ст. 237 КЗпП України задоволенню не підлягають, оскільки маючи у даній справі процесуальний статус позивача, [PERSON] може вимагати застосування будь-яких, передбачених діючим законодавством України способів захисту належних йому прав та інтересів, при цьому, не можуть бути задоволенні вимоги позивача про здійснення судом стягнення з одного відповідача на користь іншого відповідача. Відповідач Національний історико-архітектурний музеї «Київська фортеця» з такими вимоги до суду не звертався. На підставі викладеного,

Outcome: partial