Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. львова з вищевказаним позовом. В обгрутнування вимог зазначив, що на обслуговуванні ЛКП «Тополя-406» знаходиться будинок, де у вищевказаній квартирі зареєстрований (є власником) боржник. Плата за послуги з централізованого опалення відповідачам розраховувалась на підставі тарифів, встановлених рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.10.2006 р. № 1189 «Двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення та підігріву води», від 08.06.2007 р. № 365 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові», від 02.09.2008 р. № 930 із змінами від 29.12.2008 р. № 1433 та від 28.12.2011 р. № 1083 «Про затвердження тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання, враховуючи економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання». Однак, відповідач оплат відповідно до вимог чинного законодавства не здійснює. Станом на 01.03.2014р. заборгованість за послуги теплопостачання становить 5102,15 грн., яку Позивач просив стягнути з відповідача на користь ЛКП «Тополя-406» та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача Суптель Ю.В. позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в тексті позовної заяви, просила позов задовольнити. Уповноважений представник відповідача [PERSON] заперечив вимоги Позивача вважаючи їх безпідставними про, що подав суду письмові заперечення та аналогічні до них пояснення. Крім того подав суду заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі письмові докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав та мотивів. Правовідносини по наданню спірних житлово-комунальних послуг та їх оплаті є двосторонніми правовідносинами між позивачем, який надає певні послуги та відповідачем, як споживачем таких послуг. . Як слідує із змісту ч. 1 ст. 68 ЖК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення зобов'язань є договори та інші правочини. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» який є спеціальним законом по відношенню до ст. 68 ЖК України, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно прикінцевих положень цього Закону договори про надання житлово - комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність. Із змісту ч. 6 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що заборгованість власників квартир по оплаті комунальних послуг стягується в судовому порядку виключно за наявності укладеної угоди. Пункт 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачає обов'язок споживача оплачувати житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Із змісту п. 1 ч. 3 ст. 20 цього ж закону слідує, що саме позивач, як виконавець зобов'язаний розробити договір на основі типового договору. Обов'язок підготувати договір про житлово-комунальні послуги відповідно до ст.20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» покладено на позивача, що ним виконано не було. При відсутності договірних відносин між сторонами, у позивача не виникло ні обов'язку надавати житлово-комунальні послуги, ні права стягувати вартість цих послуг з відповідача. У наданому суду розрахунку за період з червня 2010 р. по лютий 2014 р., що підтверджує на думку позивача факт наявності заборгованості не може вважатися належним та відповідним доказом, оскільки не підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку про витрати виконавця послуг по цьому будинку. Дані про перелік послуг, надання яких входить в обов'язки ЛКП «Тополя-406» згідно постанови № 560 від 12.07.2005р, їх вартість та дані про конкретно надані послуги, в матеріалах справи відсутні. У відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір між сторонами про надання таких послуг , де зазначено умови, права та обов'язки сторін, не укладався і дані про те, що Відповідач ухилявся від пропозиції укласти такий договір з позивачем, відсутні. Судом встановлено, що Відповідач неодноразово звертався у ЛКП для укладення договору, що підтверджується заявами відповідача від 18.05.2009 р., 01.04.2010 р., 20.04.2010 р., копії котрих долучені до матеріалів справи. Однак на даний час правочинного договору між сторонами не укладено. Таким чином суд вважає, що за умови відсутності договору, Позивач, як виконавець, в силу положення п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не ніс перед Відповідачем також зобов'язання по забезпеченню вчасного надання житлово - комунальних послуг відповідної якості згідно із умовами договору, а Відповідач, в силу п. 1 ч. 1 ст. 20 цього ж закону не була наділена кореспондуючим такому обов'язку правом одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги. Посилання представника позивача на норми ст. 623 ЦК України та ст. 67, 68, 162 ЖК України, суд вважає некоректним, оскільки з них встановлено, що відповідальність за невиконання таких зобов'язань може виникати лише на підставі угоди, котра між сторонами відповідно до вимог Закону України «Про житлово - комунальні послуги» укладена не була. Отже, одностороннє надання певних послуг споживачеві не може бути розцінене, як двосторонній правочин, що наділяє сторони відповідними правами та обов'язками. Відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. В судовому засіданні не спростовано твердження Відповідача, що впродовж, як більше 5 років поспіль Позивач не надавав жодних послуг з центрального опалення. На усні заяви не реагував, наявність батарей центрального опалення у квартирі відсутня, не обслуговувана квартира стала руйнуватися. Тому Відповідач прийняла рішення про альтернативне опалення, але дозволу на встановлення індивідуального опалення Шевченківська районна адміністрація їй не надала, мотивуючи це тим що Відповідач вчасно не подала акту обстеження квартири. Відповідачем встановлено у квартирі водяний підігрів з електричним джерелом енергії і користувалася виключно цим джерелом теплової енергії для своєї квартири в опалюваний сезон. Для підігріву води Відповідачем використовувався бойлер. Відповідачем подано Позивачу заяву, зареєстровану останнім 20 квітня 2010 р., в якій повідомила про відмову оплачувати ненадані послуги (фактично - вносити добровільні внески) в позадоговірному порядку та відмову від таких послуг. Відповіді на таке звернення Відповідач не дав. Крім того, судом встановлено, що Відповідач [PERSON] з 11.12.2013 року не являється власником [ADDRESS], що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В такому випадку суд вважає безпідставними вимоги по оплаті послуг, які фактично не надавались, оскільки плата повинна вноситись за реально надані послуги, як того вимагає ст. 901 ЦК України, Закон України «Про житлово - комунальні послуги», Постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 12.07.05 р. «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкових територій». Як встановлено з неодноразових заяв Відповідача, вона зверталась до надавача послуг з питання укладення договору та про відмову оплачувати ненадані послуги (фактично - вносити добровільні внески) в позадоговірному порядку та відмову від таких послуг, проте жодних дій ЛКП « Тополя-406» не було вчинено. Відтак, на думку суду, безпідставними є вимоги щодо оплати послуг, які фактично не були надані. Крім того, без поважних причин Позивачем було пропущено строк звернення до суду з вимогами, що стосуються стягнення заборгованості за період з червня 2010 року по квітень 2011 року. Оцінюючи зібрані по справі доказами в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed