Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 31.03.2011 року він уклав шлюб з відповідачем, який зареєстрований Відділом ДРАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 355. Від шлюбу у них 03.02.2012 року народилась дочка [PERSON]. Шлюб з відповідачем не склався, сторони не знаходять спільних інтересів в житті, не можуть дійти згоди в сімейних питаннях, протягом останніх трьох років між ними відсутні нормальні відносини, що будуються на почуттях любові, поваги та взаєморозуміння. Відповідач живе власними інтересами. Вважає що поновити сімейні відносини є неможливо, у звязку з чим просив шлюб розірвати, дитину залишити на проживання з відповідачем. Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги визнала та просила розглянути справу без її участі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 092684 виданого 31.03.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.5), сторони зареєстрували шлюб 31 березня 2011 року, актовий запис за №355. В шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сімї сторони припинили взаємовідносини як подружжя, та разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що розірвання шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved