Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із позовною\~заявою,\~зазначивши,\~що на виконанні державного виконавця перебуває виконавче провадження № 48370429 щодо примусового виконання виконавчого листа 208/2693/14 про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , 1996 року народження, в розмірі 1/6 частки доходу, на час навчання до 30.06.2017 року.07.07.2016 р. постановою державного виконавця Барна О.О. накладений арешт на все його майно. Постановою державного виконавця Петриківського віллу виконавчої служби виконавчий лист 208/2693/14 повернуто стягувачу, в зв`язку із відсутністю майна, відсутністю відомостей про працевлаштування боржника, відсутність доходів. Тому просить суд скасувати постанову про арешт його майна та оголошення заборони на його відчуження, яка була винесена 07.07.2016 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Барна О.О. в межах виконавчого провадження № 48370429. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надала заяву про розгляд справи за відсутністю представника, прийняти рішення згідно чинного законодавства. 10 червня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до постанови про арешт від 07.07.2016 р. на все майно позивача [PERSON] державним виконавцем Барна О.О. накладений арешт (а.с.8), та постановою старшого державного виконавця Горжій О.В. від 22.11.2017 р. повернутий виконавчий документ стягувачу за виконавчим листом 208/2693/14 про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , 1996 року народження, в розмірі 1/6 частки доходу, на час навчання (а.с. 10,11). Як вбачається з матеріалів справи, у відповіді Петриківського районного відділу державної виконавчої служби від 20.05.2021 року №\~4422, було зазначено, що станом на 20.05.2021 р. ніякі виконавчі документи де боржником є [PERSON] , на виконання до відділу ДВС не надходили та на виконанні не перебувають (а.с.9). Відповідно до вимог ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно до ч. 1\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз?яснено п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3,\~45\~ЦПК). Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, наявність арешту майна, який накладено на виконання рішення суду, виконавче провадження якого відсутнє на даний час, перешкоджає позивачу вільного розпоряджатись своїм майном. Враховуючи викладене суд приходить до висновків, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved