Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із названим позовом, яким просив суд стягнути аліменти на дитину з відповідача у розмірі 1/4 частини суми усіх доходів відповідача, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що 04 червня 1999 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову (актовий запис № 476). Від шлюбу сторони мають спільного сина, [PERSON], 14.09.2000р.н. Хоча шлюб до теперішнього часу сторонами не розірвано, однак він існує лише формально, так як на цей час наші шлюбні відносини фактично припинені. Тривалий час сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, оскільки з жовтня 2016 року відповідачка після численних сварок забрала свої особисті речі та більше не зявляється у трикімнатній квартирі [ADDRESS], належній мені на праві власності, в якій ми фактично проживали разом з відповідачкою і сином. Таким чином з жовтня 2016 року і на цей час їх син [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, а відповідачка не приймає ніякої участі у вихованні сина та у витратах на його утримання, не підтримує із ним ніяких відносин. У судовому засіданні позивач позов підтримав, відповідач зазначила, що на даний час є пенсіонером, по суті позовних вимог не заперечувала, визнала, що дитину не утримує та розповіла про причини окремого проживання. Відповідно до вимог статей 180, 182, 183, 184, 191 СК України, батьки зобов'язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки і сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Пунктом 17 даної Постанови, встановлено, що максимальний розмір відрахувань на сплату аліментів не може перевищувати 50 відсотків доходів платника, таке повністю кореспондується з частиною 4 статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». В той же час розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» визначений чіткий перелік доходів платника, які враховуються при визначенні розміру аліментів, зокрема враховується основна заробітна плата за посадовим окладом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.10 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідачем доводів позивача не спростовано. Вiдповiдно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуєтъся на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослiдженнi наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність i взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що відповідач не виконує покладеного на нього законом обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини, а також враховуючи передбачені законом обставини, суд вважає правильним позов задовольнити та стягнути з відповідача аліменти у вказаному розмірі. При визначенні розміру аліментів на дитину і на дружину, суд виходить з положень ст. 80, 84, 183 СК України щодо сімейного та майнового стану сторін, зокрема з платоспроможності відповідача. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає можливим призначити аліменти у заявлених розмірах. На підставі викладеного та

Outcome: approved