Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 190 441, 65 грн. за період 28.10.2015 року по 17 жовтня 2019 року та судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 01 вересня 2007 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді малярем шостого розряду Теплоелектроцентраль №1 та звільнений 27 жовтня 2015 року. Починаючи із 2010 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.10.2018 року суд ухвалив стягнути на його користь 37358 гривень 97 копійок невиплаченої основної заробітної плати за період з січня 2010 року по вересень 2015 року. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.04.2019 року суд ухвалив стягнути на його користь 47 287,25 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2010 року по січень 2019 року. Відповідачем було здійснено фактичну виплату 12.02.2019 року частини заборгованості за рішенням суду від 10.10.2018 року, проте рішення суду від 02.04.2019 року залишається невиконаним. Його розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 28.10.2015 року до 17.10.2019 року становить 190 441,65 грн., оскільки середньогодинна заробітна плата становить 23,97 грн, кількість відпрацьованих годин за вказаний період становить 184,75 год. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.10.2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 29.112019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той з позовними вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Мотивує свій відзив тим, що згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 10.10.2018 року позивачу було виплачено різницю по мінімальній зарплаті, тому різниця згідно рішення суду становить 23% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вказує, що між сторонами не було узгоджено суми недонарахованої заробітної плати, а з вини позивача створено ситуацію із затягуванням судового розгляду у вказаний період. Окрім цього зазначає, що розрахунок позивача здійснений неналежно. З огляду на вказане просить задовольнити позовні вимоги позивача частково, застосувавши принцип співмірності за зменшити за таких обставин розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом, копією трудової книжки позивача стверджується, що позивач з 01 вересня 2007 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді малярем шостого розряду Теплоелектроцентраль №1 та звільнений 27 жовтня 2015 року. Починаючи із 2010 року відповідач порушував законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період належної йому заробітної плати, оскільки при розрахунку його посадового окладу за вказаний період відповідач суттєво занижував розмір мінімальної тарифної ставки, що є порушенням положень регіональних угод. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова № 462/5063/18 від 10.10.2018 року суд ухвалив стягнути на його користь 37358 гривень 97 копійок невиплаченої основної заробітної плати за період з січня 2010 року по вересень 2015 року /а.с.13/. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м.Львова №462/1517/19 від 02.04.2019 року суд ухвалив стягнути на його користь 47 287,25 грн. компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2010 року по січень 2019 року /а.с.16/. Відповідачем було здійснено фактичну виплату 12.02.2019 року частини заборгованості за рішенням суду від 10.10.2018 року, проте рішення суду від 02.04.2019 року залишається невиконаним. Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні за період 28.10.2015 року до 17.10.2019 року становить 190 441,65 грн., оскільки середньогодинна заробітна плата становить 23,97 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, вищевказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем за період за період 28.10.2015 року до 17.10.2019 року трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 28.10.2015 року до 17.10.2019 року становить 190 441,65грн Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 27.10.2015р. заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 28.10.2015р. по 17.10.2019р. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 190441,65 позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України). Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить зменшити такий. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. За таких обставин, установивши, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 37 358 грн. 97 коп., а також 02.04.2019 року було прийнято рішення про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 47 287 грн. 25 коп., а також те, що з даним позовом до суду позивач звернувся більше ніж через чотири роки після звільнення, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню кошти в сумі 95 220 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 1/2 частину від заявлених вимог в розмірі 190 441,65 грн. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1/2 частину сплаченого судового збору, тобто 952 грн. 25 коп. та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: partial