Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 19.03.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №SUН2GK00000031, відповідач отримав кредит у розмірі 50353,12 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 17.03.2026 року. Відповідач та поручитель не виконують свої зобовязання, заборгованість по кредитному договору складає 163361,30 доларів США, а тому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та судові витрати. [PERSON] звернулася із зустрічним позовом, вважає недійсним п.4.1. кредитного договору, який визначає розмір пені, з підстав невідповідності вимогам законодавства про захист прав споживачів. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, вважає, що договір поруки припинив свою дію, оскільки банком без повідомлення поручителя збільшено розмір процентів за користування кредитом. Представник позивача позов підтримав повністю, проти задоволення зустрічних позовів заперечував. Представник відповідачів проти задоволення первісного позову заперечував, наполягав на задоволенні вимог зустрічних позовів, також просив застосувати строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали даної цивільної справи, встановив наступне. 19.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №SUН2GK00000031 (а.с.13-15) про отримання кредитних коштів в сумі 50353,12 доларів США на купівлю квартири, сплату страхових платежів на строк до 17.03.2026 року зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць, сплату винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% щомісяця. Тобто, в силу ст.509 ЦК України, між Сторонами виникли майнові зобовязання. Отже, правовідносини, що склалися між сторонами є договірними і врегульовані кредитним договором та ЦК України. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.526 ЦК України, відповідач повинен виконати дане зобов'язання належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Розмір процентів та комісії передбачено п.7.1. Кредитного договору, обовязок зі сплати пені та її розмір 0,15% в день визначено п.4.1. кредитного договору, зі сплати фіксованої та відсоткової частини штрафу 5.4. Договору. Правомірність укладення договору та наявність простроченої заборгованості підтверджено Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27.05.2011 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10.01.2013 року, розрахунком ціни позову (а.с.5-8), не заперечував факту отримання кредитних коштів та обставин порушення договірних зобовязань і представник відповідачів. Вказаними судовими рішеннями задоволено вимоги банку, звернуто стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог в сумі 55802,80 долара США. Таким чином, позивач скористався своїм правом дострокової вимоги погашення кредиту в цілому та обрав один із способів захисту своїх прав шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. З моменту предявлення позову 09.08.2010 року було перервано перебіг строку позовної давності, який почав свій перебіг заново (ст.264 ЦК України). Положення укладених договорів не передбачають спеціального строку позовної давності, тому слід керуватися вимогами ст.257, 258 ЦК України. Оскільки звернення стягнення на нерухоме майно не припиняє дію кредитного договору, то позивач, незалежно від наявності судового рішення про звернення стягнення на нерухоме майно, мав можливість звернутися до суду із позовом про стягнення процентів, комісії, пені, нарахованих за період після звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи, що представником позивача не надано доказів на обґрунтування причин пропуску строку позовної давності, вимоги представника відповідачів відносно спливу цього строку є обґрунтованими. Тому, трирічний строк позовної давності сплинув щодо предявлений у даній справі вимог про стягнення тіла кредиту в сумі 42902,84 долара США; розмір відсотків, на стягненні яких наполягає позивач, слід обмежити трирічним строком, який перебував даті звернення до суду з цим позовом 04.03.2015 року, тобто виходячи з визначених в розрахунку ціни позову сум станом на 03.03.2012 року включно. Найбільш наближеною датою в розрахунку ціни позову є 01.03.2012 року, альтернативного розрахунку позивачем не надано. Отже, відсотки слід стягнути в сумі 38876,27 19013,48 = 19862,79 долара США. З аналогічних підстав слід частково задовольнити вимоги про стягнення комісії: 5762,00 2838,00 = 2924,00 долара США. Пеню слід стягнути в межах річного строку позовної давності, визначеного ст.258 ЦК України, виходячи з визначених в розрахунку ціни позову сум станом на 03.03.2014 року . Таким чином, стягненню підлягає 68025,98 - 48747,07 = 19278,91 долара США. Крім того, вирішуючи вимоги стосовно стягнення тіла кредиту суд враховує, що з підстав спливу строку позовної давності в задоволенні позову може бути відмовлено виключно за відсутності інших підстав для такої відмови. Відповідно до Аналізу судової практики застосування судами законодавства,яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна від 01.02.2015 року, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4\~вересня\~2013\~р. у справі №\~6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Наявність виконавчого напису нотаріуса за відсутності реального виконання зобовязання також не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. У разі звернення іпотекодержателя до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення заборгованості, суд повинен зясувати питання про виконання виконавчого напису та з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов договору. Аналогічна позиція викладена в п.\~17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №\~5. Судом встановлено, що Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27.05.2011 року виконується банком самостійно, суду не надано жодних доказів, які свідчать про безрезультатність вжитих позивачем заходів з приводу виконання зобовязань за кредитним договором шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Не звернення банку до органу примусового виконання, не урегульованість нормативних процедур виселення боржників не може свідчити про неможливість звернення стягнення на нерухоме майно. Таким чином, недоцільним суд вважає повторне задоволення вимог позичальника, шляхом стягнення заборгованості, за наявності судового рішення про звернення стягнення нга іпотечне майно, стосовно сплати відповідачем боргу за тілом кредиту. Водночас, в силу ч.4 ст.591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, відшкодування у такий спосіб частини боргу, у позивача виникне право задовольнити свої вимоги у інший спосіб. При цьому. Виникнення такого права обумовлено моментом фактичного погашення боргу в результаті реалізації предмету застава та не обмежується строком давності звернення до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно. Отже, в задоволенні позову про стягнення кредитних коштів в сумі 42902,84 долара США слід відмовити. 19.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки (а.с.16), згідно умов якого останній погодився забезпечити виконання зобовязань за кредитним договором. На підставі п.12 цього Договору, порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту. З огляду на положення кредитного договору поручитель зобовязався відповідати за своєчасне повернення грошових коштів виходячи із відсоткової ставки в розмірі 1% щомісяця, тобто 12% річних. Однак, відсоткову ставку за користування кредитними коштами збільшено до 14,4%, що вбачається з розрахунку ціни позову та не заперечувалось представником позивача. На виконання вимог ст.57-60 ЦПК України, ПАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів, які підтверджують надання поручителем згоди на збільшення обсягу його відповідальності. Згідно з ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тому, договір поруки припинив свою дію, отже вимоги зустрічного позову [PERSON] є законним та обґрунтованими, підлягають задоволенню. З приводу вирішення вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним п.4.1. кредитного договору, яким визначено пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочення. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. На підстави ч.5 ст.18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Суд виходить з того, що положення п.4.1. Кредитного договору не містить прямої норми, яка визначає розмір штрафної санкцій вище за 50% вартості виданого кредиту. Нарахування пені залежить від тривалості строку порушення грошових зобовязань, її перебіг не обмежується річним строком позовної давності, застосування якого є компетенцією суду. Тому, суду не зрозуміло з яких міркувань виходить відповідач обчислюючи розмір пені на рівні 54,6%. Розмір штрафної санкції, який прямо залежить від строку порушення зобовязання, яка нараховується протягом дії договору, не може зумовлювати недійсність даного пункту зі спливом певного часу, залежно від розміру відповідальності позичальника. Не може суд також прийняти до уваги надані представником відповідача [PERSON] Вищого спеціалізованого суду України, оскільки обовязковими для врахування при вирішення спору є остаточні висновки Верховного Суду України в подібних спорах (ч.2 ст.214 ЦПК України). На підставі ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Свобода договору віднесена до загальних засад цивільних правовідносин (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Таким чином, сторони на власний розсуд врегулювали питання нарахування та сплати пені за порушення виконання грошового зобовязання, шляхом часткової оплати заборгованості відповідач погодив зазначене положення. Крім того, підставою для визнання недійсною несправедливої умови договору можливе лише виключно у випадку, коли всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однак, п.4.2. Кредитного договору також містить розмір відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання і для банку, тому суду не доведено, що має місце дисбаланс договірних відносин. Таким чином, вимоги зустрічного позову [PERSON] не підлягають задоволенню. Тому, первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з [PERSON] слід стягнути: 19862,79 долара США (проценти за користування кредитними коштами за період з 04.03.2012 року по 04.03.2015 року) + 2924,00 долара США (комісія за кредитним договором за період з 04.03.2012 року по 04.03.2015 року) + 19278,91 долара США (пеня за прострочення оплати грошових по кредитному договору за період з) + 15,85 доларів США (штраф фіксована частина) + 1139,34 долара США (штраф відсоткова частина 5% від задоволених вимог по відсоткам та комісії) = 43220,89 долара США, що на дату винесення судового рішення згідно офіційного курсу НБУ (21,448810 грн. за один долар США) становить 927036,66 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позов предявлено на суму 163361,30 доларів США, задоволено в розмірі 43220,89 доллара США, що становить 25,46%. Тому, стягненню підлягає в сумі 930,31грн. Крім того, з позивача на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору за подачу зустрічного позову в сумі 243,60грн. (а.с.81). На підставі викладеного,

Outcome: partial