Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання іншої особи боржником за кредитним договором. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що 25 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Родовід Банку» було укладено кредитний договір №Д002/СЖ-053.08.2. Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору «Банк надає Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі на загальну суму 100 000,00 (сто тисяч) доларів США 00 центів строком (терміном) по 25 лютого 2011 року включно». Пунктом 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитом була встановлена в розмірі « 16 % (п'ятнадцять)» процентів річних. Зазначив, що договір містить дискримінаційні та невигідні для позивача умови, при його укладенні банк не повідомив його про можливе подорожчання кредиту. Це, на думку позивача є порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про захист прав споживачі». Також позивач вказує, що надавши кредит у доларах США ВАТ «РОДОВІД БАНК» в особі Донбаської філії ВАТ «РОДОВІД БАНК» порушив норми ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.3 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.6,7 Постанови НБУ №200 від 30.05.2007р. «Про затвердження правил використання іноземної валюти на території України». Просив визнати недійсним кредитний договір в цілому на підставі положень ст. ст.203, 215 ЦК України; ст. ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того позивач [PERSON] зазначив, що оскільки кошти за кредитним договором фактично отримував відповідач [PERSON], то саме його необхідно визнати боржником за цим договором. Також просив визнати недійсним договір іпотеки, яким забезпечувалося зобов'язання за спірним кредитним договором, з посиланням на ч.2 ст.548 ЦК України. У судовому засіданні представник відповідача ВАТ «Родовід Банку» Абрамов О.В. не з'явився по невідомій причині, але надав заперечення про не згоду з позовом та проханням в задоволенні позову відмовити. У судовому засідання відповідач [PERSON] не з'явився по невідомій суду причині, але надав нотаріально посвідчену заяву, про те що він позовні вимоги визнає в повному обсязі, підтвердив факт отримання ним коштів за кредитним договором №Д002/СЖ-053.08.2. Суд вислухавши доводи сторін, проаналізувавши письмові докази в матеріалах справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 2008 року позивачем [PERSON] та ВАТ «Родовід Банку» в особі Донбаської філії ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір №Д002/СЖ-053.08.2. Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору «Банк надає Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі на загальну суму 100000,00 (сто тисяч) доларів США 00 центів строком (терміном) по 25 лютого 2011 року включно». Пунктом 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитом була встановлена в розмірі « 16 % (п'ятнадцять)» процентів річних. Також було встановлено, між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК» в особі Донбаської філії ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №Д002/СЖ-053/1.08.2 від 25 лютого 2008 року, за яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS], у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року, укладеного між ВАТ «Родовід Банку» в особі Донбаської філії та громадянином України [PERSON]. Щодо позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року, по підставам незаконності укладення кредитного договору у іноземній валюті, то положення п.п.10-13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказують на те, що, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У зв'язку з цим посилання позивача [PERSON] на незаконність надання йому кредиту в іноземній валюті є безпідставними. Щодо позовних вимоги про визнання недійсними кредитного договору №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року з підстав дискримінаційних та невигідних для позивача умов, а також неповідомлення банком позивача про можливе подорожчання кредиту, надані суду документи свідчать про те, що при укладенні кредитного договору [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі. [PERSON] засвідчив, що зміст умов кредитування йому зрозумілий. При таких обставинах власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Згідно ст.1054 ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі; умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Суд вважає, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо всіх істотних умов останнього, банк правомірно надав кредит [PERSON] в іноземній валюті та встановив плату за користування кредитом в відсотках до суми кредиту з огляду на приписи ст.2.п.п. «в» п.4 ст.5 Декрету КМ України, «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», п 1 ч.3 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що і в цій частині позов не підлягає задоволенню, є безпідставним та не ґрунтується на законі. Щодо вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, позивач обґрунтовує ці вимоги недійсністю кредитного договору №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року з посиланням на ч.2 ст.548 ЦК України. В той же час судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, як основного зобов'язання, що виключає можливість визнання договору іпотеки, як правочину щодо забезпечення цього зобов'язання недійсним, на підставі ч.2 ст.548 ЦК України. У зв'язку з цим суд вважає позовні вимоги про визнання договору іпотеки №Д002/СЖ-053/1.08.2 від 25 лютого 2008 року безпідставними. Щодо позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] належним боржником за кредитним договором №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення Цивільного Кодексу України стосовно договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Надані суду документи свідчать про те, що грошові кошти за кредитним договором №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року були отримані саме [PERSON]. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON], що відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України звільняє їх від доказування, як обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі. Враховуючи це, суд визнає фактичним позичальником кредитних коштів за кредитним договором №Д002/СЖ-053.08.2 від 25 лютого 2008 року саме [PERSON]. У зв'язку з цим позовні вимоги про визнання [PERSON] боржником по вказаному кредитному договору на думку суду є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial