Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи це тим, що 03 грудня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким задоволено позов [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення коштів, а саме: суму оплати за договором у розмірі 5 370 гривень 80 копійок, рішення набрало законної сили. Однак, незважаючи на рішення суду, відповідач у визначений строк кошти не повернула, чим прострочила виконання грошового зобовязання, тому позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 6 487 гривень 92 копійки та 3% річних в сумі 255 гривень 59 копійок, а також стягнути з відповідача сплачені судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 551 гривню 21 копійку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, мотивуючи це тим, що про існування рішення суду вона дізналася лише в жовтні 2016 року, після чого в січні 2017 року сплатила борг за виконавчим листом. Крім цього вона має важке матеріальне становище, так як у неї з пенсії стягуються кошти в розмірі 20% за іншим виконавчим листом. Суд заслухавши сторони, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким задоволено позов позивача [PERSON] до відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення коштів, а саме: суму оплати за договором у розмірі 5 370 гривень 80 копійок, рішення набрало законної сили 23.12.2015 року. Однак, незважаючи на рішення суду, відповідач у визначений строк кошти не повернула, чим прострочила виконання грошового зобовязання. Як вбачається з копії виконавчого провадження №52501473, а саме з копії постанови від 17.06.2016 року Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві, виконавче провадження за виконавчим листом №753/14140/15 виданого 23.12.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва, було закінчено в звязку з тим, що згідно даних Пенсійного фонду України, останне місце роботи боржника [PERSON], це Новостародубська сільська рада Петрівського району Кіровоградської області. Згідно копії постанови Петрівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Кіровоградській області від 10.10.2016 року, було відкрите виконавче провадження за виконавчим листом №753/14140/15 виданого 27.01.2016 року Дарницьким районним судом м. Києва та повідомлено боржника [PERSON] про необхідність виконання рішення суду. Відповідно до копії постанови Петрівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Кіровоградській області від 24.01.2017 року, було закінчено виконавче провадження в зв'язку з погашенням боржником коштів в сумі 5 370 гривень 80 копійок. Тобто факт того, що відповідачу було відомо про існування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.12. 2015 року, підтверджується копією вищевказаного виконавчого провадження №52501473. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2015 року, відповідно до умов договору виконавець, тобто відповідач по справі, повинен був передати у власність замовника, тобто позивача по справі, виріб у тридцятиденний термін, а саме до 02.03.2015 року, але до цього часу не зробив цього, тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 5\~370 гривень 80 копійок, за ухилення відповідача від виконання взятих на себе зобовязань. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі викладеного, суд вважає, що відповідач зобовязана сплатити на користь позивача інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми за період з 02.03.2015 року, тобто з часу коли виконавець, тобто відповідач по справі, повинен був передати у власність замовника тобто позивача по справі, виріб у тридцятиденний строк, по час подачі позову до суду, з суми зобовязання в розмірі 5\~370 гривень 80 копійок, тобто за період шістнадцять місяців, що складає 6\~487гривень 92 копійки та три проценти річних за 579 днів від простроченої суми, що складає 255 гривень 59 копійок. Також суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що вона має важке матеріальне становище, що дійсно підтверджується матеріалами справи, так як боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання згідо до вимог ст. 625 ЦК України. Згідно зі \~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними\~\~є докази,\~\~які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1\~ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, якіберуть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі викладеного суд вважає, що позивачем доведено обставини, на які він посилається в своїх позовних вимогах. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 526, 610,625 ЦК України та ст. ст. 58, 60, 61 ЦПК України.

Outcome: approved