Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем з 10 вересня 2010 року по 28 листопада 2014 року, виконуючи обовязки збірника форм 5 розряду цеха № 195. Однак після звільнення із ПрАТ «Азовелектросталь» у відповідача перед ним залишилась заборгованість по виплаті заробітної плати, яка досі не була погашена перед позивачем. На підставі того, що у день звільнення йому не було виплачено суму боргу з заробітної плати, то просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по зарплаті та середній заробіток за час прострочки у проведені розрахунку із ним при звільнені до моменту ухвалення судового рішення по справі. Внаслідок неправомірних дій відповідача, який порушив його трудові права, позивачу були завдані моральні страждання, які він оцінює у 1000 грн., які також просить стягнути з ПрАТ «Азовелектросталь» на свою користь. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за його відсутності, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Представники відповідача в судове засідання повторно не зявились за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність. Згідно письмових заперечень представник ПрАТ «Азовелектросталь», який діє на підставі довіреності, [PERSON], частково визнав заявлені позовні вимоги [PERSON], зазначивши, що відповідач не заперечує проти стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати в сумі 8829,54 грн. Однак в іншій частині заявлених вимог заперечував проти їх задоволення, вказуючи, що [PERSON] не довів завдання йому моральних страждань діями ПрАТ «Азовелектросталь». На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Закритим акціонерним товариством «Азовелектросталь», яке було загальними зборами від 1 квітня 2011 року перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Азовелектросталь», починаючи з 10 вересня 2010 року по 28 листопада 2014 року, внаслідок звільнення за власним бажанням за наказом від 28 листопада 2014 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а. с. 5-6). Згідно довідки від 11 серпня 2015 року ПрАТ «Азовелектросталь» вбачається, що заборгованість підприємства-відповідача перед [PERSON] по виплаті заробітної плати останньому на 10 серпня 2015 року складає 8829,54 грн. вже з урахуванням утриманих податків та зборів (а. с. 26). На підставі довідки ПрАТ «Азовелектросталь» від 11 серпня 2015 року середньоденний заробіток [PERSON] на підприємстві відповідача становив на момент його звільнення 109,12 грн. (а. с. 27). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки представник відповідача визнав повністю заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати в сумі 8829,54 грн., таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення заявлених вимог позивача в цій частині без зясування та дослідження інших обставин справи. На підставі переліченого з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 8829,54 грн., яка до теперішнього часу не була сплачена [PERSON] Враховуючи, що з заробітної плати проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, а за довідкою відповідача такі відрахування вже було проведено із нарахованої до сплати [PERSON] заробітної плати, то суд приходить до висновку, що при стягненні боргу із заробітної плати на користь позивача в сумі 8829,54 грн. необхідності проводити утримання податків та обов'язкових платежів немає. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні позивача та моральної шкоди, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Однак за ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України по справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що ПрАТ «Азовелектросталь» досі не розрахувалось із [PERSON] по виплаті йому боргу із заробітної плати, належної на момент звільнення, то враховуючи зазначене рішення Конституційного Суду України та правову позицію Верховного Суду України, строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені [PERSON] не були пропущені. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 січня 2014 року по справі 6-144ц13, вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним при звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 29 листопада 2014 року (з моменту його звільнення) до 18 вересня 2015 року (до моменту ухвалення судового рішення) суд користується Листами Міністерства праці та соціальної політики України від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та від 9 вересня 2015 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у проведенні розрахунку з позивачем при його звільненні за вказаний період, що становить загалом 199 днів (23 дні 2014 року + 176 днів 2015 року = 199 днів). Виходячи з того, що за довідкою ПрАТ «Азовелектросталь» середньоденний заробіток [PERSON] становив 109,12 грн., то шляхом множення середньоденного заробітку позивача на визначену судом кількість робочих днів прострочки, суд дійшов висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку позивача становить 21714,88 грн. (199 днів х 109,12 грн. = 21714,88 грн.). З урахуванням переліченого сума середнього заробітку, що підлягає виплаті відповідачем на користь [PERSON] складає 21714,88 грн. Враховуючи, що з заробітної плати проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті ПрАТ «Азовелектросталь» відповідних сум позивачу належить утримати передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг по заробітній платі в сумі 8829,54 грн. та середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільнені в сумі 21714,88 грн., що загалом становить 30544,42 грн. (8829,54 + 21714,88 = 30544,42). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тривалість порушення трудових прав [PERSON] з боку ПрАТ «Азовелектросталь» свідчить про наявність моральних страждань позивача, а позбавлення останнього належної йому заробітної плати безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та свідчить про втрату позивачем нормальних життєвих зв'язків. За змістом ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд на підставі встановлених обставин справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди в сумі 1000 грн. підлягають повному задоволенню, оскільки відповідають глибині душевних страждань позивача внаслідок порушення його трудових прав. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до чинної на момент ухвалення судового рішення редакції ч. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що відповідно становить на момент ухвалення рішення суду 487,20 грн. На підставі чинної на момент ухвалення судового рішення редакції ч. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що відповідно становить на момент ухвалення рішення суду 487,20 грн. Таким чином згідно ст. 88 ЦПК України з ПрАТ «Азовелектросталь» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 974,40 грн., від сплати якого за законом позивача при звернені до суду із позовом було звільнено.

Outcome: approved