Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку [NUMBER] , загальною площею 0,101 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на ѕ частини вказаної земельної ділянки. Посилався на те, що [INFO] , померла його дружина [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку. Він, та його діти, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Але між ними існувала домовленість про те, що [PERSON] приймає спадщину одноособово, та у подальшому переоформить право власності на них. Однак після оформлення спадщини на себе [PERSON] відмовилася від виконання взятої домовленості. Він проживав із своєю дружиною до моменту її смерті, однак у зв`язку з тим, що будинок не був зданий в експлуатацію, вони були зареєстровані за різними адресами. Вважає, що земельна ділянка належала йому та дружині на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим просить поділити спадкове майно наступним чином, а саме виділити йому ѕ частини земельної ділянки та ј частину земельної ділянки відділити [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутність. Додатково надав заяву в якій просив поновити строк позовної давності, мотивуючи це тим, що позивач продовжував користуватися земельною ділянкою на підставі письмового договору, і тільки в 2017 році дізнався про порушення його прав, коли під час сутички [PERSON] повідомила йому про нікчемність договору, у зв`язку з чим він вважає пропуск строку поважним та просить його поновити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину є дійсним та поділ спадкового майна є неможливим. Відповідачка належним чином звернулась до нотаріуса та в установленому законом порядку оформила своє право на спадщину. Вважали, що позивач не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавцем на момент смерті. Крім того, земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] , а не спільною сумісною власністю подружжя. У свідоцтві про одруження наявне виправлення, що не дає визначити правильно прізвище. У подальшому представник відповідача у призначені судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомив. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась про причини неявки не повідомила, надала суду свої письмові заперечення, які за змістом однакові з запереченням її представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутність /а.с.22/. Третя особа - приватний нотаріус Орзіх Ю.Г. в судове засідання не з`явився про причини до суду неявки не повідомив. Згідно ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] у віці 75 років про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] а.с. 54/. На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрованою за адресою [ADDRESS] разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.55/. З 18 серпня 1957 року по день смерті тобто до [INFO] року позивач [PERSON] та спадкодавець [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі.(а.с.9) У період перебування у шлюбі відповідно до Державного акту серії [NUMBER] від 29.01.1997 р., виданого на підставі рішення Крижанівської сільської ради народних депутатів від 22.09.1995 року №44/10-ХХІІ, [PERSON] набула права власності на земельну ділянку площею 0,101 га., розташовану на території [ADDRESS] 30.11.2011 року відповідачка по справі [PERSON] отримала свідоцтво на право на спадщину за законом на земельну ділянку [ADDRESS] Враховуючи, що права та обов`язки подружжя щодо спірного майна виникли до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року. Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, вищевказана земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, відповідач в письмовій заяві просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, в даному випадку спадщина відкрита з [INFO] року, яка відповідає даті смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ст. 267 ч.4 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила ( ст. 261 ч.1 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами) , які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 03 лютого 2016 року по справі № 6-75цс15 та яка зводиться до того, що загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд не приймає доводів позивача, що строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України не пропущений, оскільки перебіг позовної давності почався з моменту коли відповідачка [PERSON] в ході сварки повідомила йому, що усе майно належить тільки їй, так як позивач сам займався оформленням спадщини на [PERSON] (а.с.71), звертався до нотаріуса із заявою користуючись довіреністю від [PERSON] (а.с.72), тобто позивач достеменно знав хто є власником земельної ділянки з 2011 року. У зв`язку з викладеним суд прийшов до висновку що позивач звернувшись до суду за захистом порушеного права тільки 08 серпня 2017 р., майже через 6 років з моменту вступу у спадщину відповідача, пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач подавши заяву. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст.2 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. У відповідності до ст. 12 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч.3 вказаної статті, Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, в ході розгляду справи ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2017 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на земельну ділянку [NUMBER] , загальною площею 0,101 га для будівництва і обслуговування будинку та господарських будівель(присадибна ділянка), що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] . Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, суд вважає, що у відповідності до ст. 158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed