Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що він на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу має трикімнатну квартиру. Не має можливості розпорядитися своєю власністю у зв'язку із втратою договору купівлі-продажу. Одержати дублікат не має можливості, оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву м.Донецька, доступ до яких відсутній. Крім того, в договорі було допущено помилки щодо зазначення дати його посвідчення та не зазначено номеру квартири. Просив визнати за ним право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 43,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.04.1992 р., посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 832 та зареєстрованого в книзі реєстрації за № 3132 в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентарізації» м.Селидове. Позивач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є - визнання права. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 48 ЗУ «Про власність» передбачено, що Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом. Наявні в матеріалах справи документи: копія договору купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] придбав у власність квартиру загальною площею 57,6 кв.м., житловою - 42,9 кв.м. В договорі допущені помилки щодо дати його оформлення, а також не зазначено номеру квартири (а.с.6). Згідно довідки Селидівського БТІ, згідно реєстраційних даних (станом на 01.01.2013 р.) квартира за адресою: [ADDRESS], перераховується за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 28.04.1992 р. за р.№ 832, зареєстрований у Селидівському БТІ 28.04.1992 р. за р.№ 3132. Загальна площа квартири 58,9 кв.м., житлова - 43,8 кв.м. Зміна загальної (збільшення на 1,3 кв.м.) та житлової (збільшення на 0,9 кв.м.) площі квартири не є реконструкцією, самочинно побудованою (переплануванням) (а.с.7). Належність спірної квартири позивачеві також підтверджується технічним паспортом на квартиру, паспортом на квартиру, копією домової книги (а.с.8-16). Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд приходить до висновку, що фактично між [PERSON], яка діяла за довіреністю від імені СелидівськогоУЖКГ, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується доказами в матеріалах справи. А, отже, [PERSON] є власником даної квартири. Проте, в повній мірі скористатися своїм правом власності не має можливості. Іншого шляху для відновлення порушеного права, крім судового, у позивача немає, тому позовні вимоги є законними,обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved