Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до Южного міського суду Одеської області з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.03.2015 року відбулися торги з реалізації арештованого майна - лоту № 50713, однокімнатної квартири, площею 27,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Протоколом № 65634 проведення електронних торгів позивача визначено переможцем. Після повного розрахунку за квартиру шляхом перерахування на відділ ДВС Южненського МУЮ Одеської області зазначеної в протоколі суми, старшим державним виконавцем Губановою Н. В. 20.04.2015 року було складено Акт про реалізацію предмета іпотеки. На підставі Акта про реалізацію предмета іпотеки 22.07.2015 року приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено факт придбання позивачем на електронних (прилюдних) торгах квартири та зареєстровано право власності позивача на вказану квартиру. Квартира як предмет іпотеки, згідно іпотечного договору, посвідченого 09.11.2006 року державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], була реалізована Відділом ДВС Южненського МУЮ Одеської області в ході примусового виконання виконавчого листа № 1527/486/11, виданого 20.08.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення грошової суми з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 701809,93грн., звернено стягнення на предмет іпотеки. Із акту про реалізацію предмета іпотеки позивачу стало відомо, що колишній власник цієї квартири [PERSON] не зареєстрований в квартирі та фактично проживає в м. Одеса. Після отримання правовстановлюючих документів на придбану квартиру як сумлінна громадянка України позивач звернулась до КП «МЖКЦ» з метою відкриття особового рахунку та укладання договору на отримання житлово-комунальних послуг. В КП «МЖКЦ» позивачу стало відомо про те, що в придбаній квартирі зареєстровано три особи, а тому не зважаючи на зміну власника оплата за житлово-комунальні послуги і в подальшому буде нараховуватись на усіх зареєстрованих осіб, адже тягар утримання майна несе його власник. Згідно довідки КП «МЖКЦ» № 2260 від 30.07.2015 року в придбаній квартирі зареєстровані: [PERSON] Камаєвич, [INFO] з 14.09.2007 року, [PERSON] Вардуш Жораєвна, [INFO] та [PERSON], [INFO] з 17.02.2010 року. Згідно зі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Тобто, зважаючи на дату реєстрації Відповідачів у квартирі їх право на користування житловим приміщенням виникло після державної реєстрації іпотечного договору, а тому їх право на користування моєю квартирою має бути припинено. Чинним законодавством України не встановлено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Ст.ст. 316, 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд незалежно від волі інших осіб. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь яким іншим особам. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Колишній власник втратив право власності на квартиру на підставі п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України внаслідок звернення стягнення на майно за зобов'язанням власника та її примусової реалізації відділом державної виконавчої служби Южненського МУЮ Одеської області на прилюдних торгах. Будучи власницею квартири позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, однак реєстрація відповідачів в зазначеній квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності та завдає майнові збитки. Утриманням квартири відповідачі не займаються, особовий рахунок на квартиру відкрито на ім'я позивача, всі договори про надання послуг з газопостачання, користування електричною енергією та інші укладені з позивачем. Окрім того, відповідачі не були і не є членами сім'ї позивача, в квартирі ніколи не мешкали, там відсутні їх речі, але мають право проживати в ній. Тобто фактично сторонні для позивача особи є такими, що мають право, поза волею позивача, мешкати в квартирі разом з [PERSON] Реєстрація в квартирі відповідачів обмежує права позивача як власника, адже [PERSON] не може використовувати її для власного проживання тому, що боїться знаходитись та проживати в придбаній квартирі допоки в ній мають право проживати чужі для неї люди. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, що в даному випадку свідчить про застосування саме норм ЦК України та Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Позивач вважає, що право користування квартирою у Відповідачів припинилось у зв'язку з продажем квартири, що була предметом іпотеки з метою погашення заборгованості колишнього власника за виконавчим листом № 1527/2-486/11 від 20.08.2013 року. Реєстрація в квартирі відповідачів порушує право власності позивача, створюючи перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, а тому представник позивача просить суд захистити право власності, усунути існуючі перешкоди шляхом позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, що належить позивачу на праві приватної особистої власності. Позивач в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, згідно якої просить справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] Камаєвич, [PERSON] Вардуш Жораєвна, [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, оголошеннями в газеті «Одеські вісті» №108 (4818) від 15.12.2015 року, №2 (4825) від 12.01.2016 року. Представник Южненського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, згідно якої просить справу слухати в його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26.03.2015 року відбулися торги з реалізації арештованого майна - лоту № 50713, однокімнатної квартири, площею 27,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Протоколом № 65634 проведення електронних торгів позивача визначено переможцем. Після повного розрахунку за квартиру шляхом перерахування на відділ ДВС Южненського МУЮ Одеської області зазначеної в протоколі суми, старшим державним виконавцем Губановою Н. В. 20.04.2015 року було складено Акт про реалізацію предмета іпотеки. На підставі Акта про реалізацію предмета іпотеки 22.07.2015 року приватним нотаріусом Южненського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено факт придбання позивачем на електронних (прилюдних) торгах квартири та зареєстровано право власності позивача на вказану квартиру. Квартира як предмет іпотеки, згідно іпотечного договору, посвідченого 09.11.2006 року державним нотаріусом Южненської міської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], була реалізована Відділом ДВС Южненського МУЮ Одеської області в ході примусового виконання виконавчого листа № 1527/486/11, виданого 20.08.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення грошової суми з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 701809,93грн., звернено стягнення на предмет іпотеки. Із акту про реалізацію предмета іпотеки позивачу стало відомо, що колишній власник цієї квартири [PERSON] не зареєстрований в квартирі та фактично проживає в м. Одеса. Після отримання правовстановлюючих документів на придбану квартиру як сумлінна громадянка України позивач звернулась до КП «МЖКЦ» з метою відкриття особового рахунку та укладання договору на отримання житлово-комунальних послуг. В КП «МЖКЦ» позивачу стало відомо про те, що в придбаній квартирі зареєстровано три особи, а тому не зважаючи на зміну власника оплата за житлово-комунальні послуги і в подальшому буде нараховуватись на усіх зареєстрованих осіб, адже тягар утримання майна несе його власник. Згідно довідки КП «МЖКЦ» № 2260 від 30.07.2015 року в придбаній квартирі зареєстровані: [PERSON] Камаєвич, [INFO] з 14.09.2007 року, [PERSON] Вардуш Жораєвна, [INFO] та [PERSON], [INFO] з 17.02.2010 року. Згідно зі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про іпотеку» після продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах припиняються будь-які права та вимоги інших осіб на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, які виникли після державної реєстрації іпотеки за іпотечним договором, згідно з яким було звернене стягнення на предмет іпотеки. Тобто, зважаючи на дату реєстрації Відповідачів у квартирі їх право на користування житловим приміщенням виникло після державної реєстрації іпотечного договору, а тому їх право на користування моєю квартирою має бути припинено. Чинним законодавством України не встановлено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Ст.ст. 316, 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд незалежно від волі інших осіб. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь яким іншим особам. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Колишній власник втратив право власності на квартиру на підставі п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України внаслідок звернення стягнення на майно за зобов'язанням власника та її примусової реалізації відділом державної виконавчої служби Южненського МУЮ Одеської області на прилюдних торгах. Будучи власницею квартири позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, однак реєстрація відповідачів в зазначеній квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності та завдає майнові збитки. Утриманням квартири відповідачі не займаються, особовий рахунок на квартиру відкрито на ім'я позивача, всі договори про надання послуг з газопостачання, користування електричною енергією та інші укладені з позивачем. Окрім того, відповідачі не були і не є членами сім'ї позивача, в квартирі ніколи не мешкали, там відсутні їх речі, але мають право проживати в ній. Тобто фактично сторонні для позивача особи є такими, що мають право, поза волею позивача, мешкати в квартирі разом з [PERSON] Реєстрація в квартирі відповідачів обмежує права позивача як власника, адже [PERSON] не може використовувати її для власного проживання тому, що боїться знаходитись та проживати в придбаній квартирі допоки в ній мають право проживати чужі для неї люди. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, що в даному випадку свідчить про застосування саме норм ЦК України та Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При таких обставинах, суд приходить до висновок, що позов представника [PERSON] до [PERSON] Камаєвича, [PERSON] Вардуш Жораєвни, [PERSON], третя особа Южненський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про усунення перешкод в користуванні, володінні, розпорядженні власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з вищевказаних підстав.

Outcome: approved