Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати формулювання причини звільнення [PERSON] з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА»: «Звільнено за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» - неправильним, змінивши його на: «Звільнено за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з відповідача вихідну допомогу в сумі 24 209 грн. 64 коп. Стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по день прийняття рішення суду у справі. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування позову покликається на те, що він працював начальником виробничо-технічного відділу на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА». У зв`язку з порушенням Відповідачем законодавства про працю, а саме: ст.ст. 75, 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ст. 10 Закону України «Про відпустки», невиконання умов трудового договору та Колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на 2016-2020 рік, заявою від 17.01.2020 року позивач просив звільнити його по ч. 3 ст. 38 КЗпП України і днем звільнення вважати день отримання заяви. Зазначає, що Відповідач отримав заяву 20.01.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, відтак цей день був останнім робочим днем позивача, з 21.01.2020 року позивач на роботу не виходив. Окрім цього вказує, що у день звільнення Відповідач не провів кінцевий розрахунок з позивачем та не видав належним чином оформлену трудову книжку, тому заявою від 21.01.2020 року Позивач просив Відповідача видати довідку про заборговану заробітну плату, довідку про середньоденний заробіток і видати трудову книжку. Цю заяву Відповідач отримав 23.01.2020 року, доказом чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. 01.02.2020 року позивач отримав відповідь Відповідача від 29.01.2020 року вих. № 570/2 за підписом в.о. начальника відділу кадрів Давид О. М., про те, що Позивач звільнений 29.01.2020 року за ст. 38 КЗпП України (наказ від 29.01.2020 року № 40к), оскільки вказані Позивачем причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтвердились. Також 05.02.2020 року Відповідач надіслав Довідку від 30.01.2020 року №16 (вих. № № 580-246), що «станом на 21.01.2020 року заборгована заробітна плата відсутня». Це не відповідає дійсності, адже станом на 21.01.2020 року у Відповідача була заборгованість перед Позивачем по заробітній платі за грудень 2019 року (21 робочий день) у сумі 6 419, 56 грн.; за січень 2020 року (12 робочих днів) на суму 4 465, 57 грн., а також компенсацію за 75 днів невикористаної відпустки та вихідна допомога у розмірі не менше трьохмісячного середнього заробітку. Перелічені кошти від Відповідача Позивач отримав відповідно до поточної виписки за контрактом АТ «Укрексімбанк» від 04.02.2020 року, 23.01.2020 року заробітну плату за грудень 2019 року у сумі 6 419, 56 грн., а 30.01.2020 року - заробітну плату за січень 2020 року та компенсацію за 75 днів невикористаної відпустки у сумі 19 588, 86 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога не була нарахована та виплачена Позивачу по даний час. Трудову книжку та копію наказу про звільнення Позивач отримав у Відповідача 03.02.2020 року. У наказі про звільнення від 29.01.2020 року № 40 к зазначено: «... звільнити по ст. 38 КЗпП України. Підстава: заява від 17.01.2020 року». Тобто, всупереч заяві Позивача від 17.01.2020 року про розірвання трудового договору по ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням Відповідачем законодавства про працю, Відповідач звільнив Позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що також свідчить запис у трудовій книжці. Позивач також зазначає, що вважає дії Відповідача неправомірними, оскільки з його сторони мало місце порушення трудового законодавства, адже, незважаючи на заяви, Відповідач не давав Позивачу можливості піти у щорічні відпустки, не дивлячись на те, що останній є особою з інвалідністю третьої групи (пенсійне посвідчення № [NUMBER] ). Відтак просить суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.06.2020 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.35). 16.07.2020 року від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив вимоги позовної заяви та просить суд відмовити у позові, зазначає, що позивач не відпрацював два тижні з моменту отримання підприємством заяви про звільнення, також зазначив, що заяви про надання відпустки в канцелярії підприємства чи відділу кадрів не зареєстровано. Свою зобов`язання по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку вважає виконаними у повному обсязі (а.с. 38-40). У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював начальником бюро виробничо-технічного відділу на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» (619), що підтверджується записом у його трудовій книжці (а.с. 10). Як вбачається із Заяви про надання відпустки, [PERSON] звернувся із Заявою про надання йому 11 днів відпустки на ім`я директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. 27.12.2019 року (а.с. 11). Однак, згідно Розпорядження директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. від 13.11.2019 року № 15 Про тимчасове припинення надання щорічних відпусток та обмеження надання відпусток без збереження заробітної плати визначено тимчасово припинити надання щорічних відпусток з 13.11.2019 року до стабілізації фінансово-економічної ситуації на заводі (а.с. 12). 17.01.2020 року [PERSON] подано заяву на ім`я директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням чинного законодавства: ст. 75, ст. 115 КЗпП України, ст. 10 ЗУ «Про відпустки», а також колективного договору ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» в частині ненадання щорічних основних відпусток та невиплати заробітної плати (а.с. 13). З іншими заявами про звільнення за ст. 38 КЗпП України позивач на ім`я директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» не звертався, що підтверджується Позивачем у позовній заяві та не оспорюється Відповідачем, а відтак вказані обставини не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Наказом директора ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» Чауса В. М. від 29.01.2020 року № 40-к, на підставі заяви [PERSON] від 17.01.2020 року, останнього звільнено з посади начальника виробничо-технічного відділу (619), за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, таб. № 94545 (а.с.18). За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Зазначена правова позиція повністю узгоджується з позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року в справі № 6-157цс12. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги у частині зміни формулювання підстави звільнення, підлягають задоволенню. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Беручи до уваги, що неправильне формулювання причин звільнення [PERSON] у трудовій книжці призвело до того, що останньому не була виплачена вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення вихідної виплати також підлягають до задоволення. Разом з тим, суд не погоджується з формулою позивача відповідно до якої був розрахований середньомісячний заробіток позивача та окремо зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, а також підтверджується позивачем, та стверджується відповідачем згідно відзиву на позовну заяву, 23.01.2020 року згідно Поточної виписки за контрактом від 04.02.2020 року Позивач отримав від Відповідача заробітну плату за грудень 2019 року в сумі 6 419 грн. 56 коп., а 30.01.2020 року заробітну плату за січень 2020 року в сумі 19 588 грн. 86 коп. (а.с. 19). За ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак вимога позивача про стягнення середнього заробітку не знайшла свого підтвердження, тому в цій частині суд вважає за необхідне відмовити у стягненні середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2020 року по день прийняття рішення у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним при поданні позовної заяви - судовий збірчастково, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial