Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до відповідача ПП «Рікота» про встановлення факту припинення трудових відносин 25.03.2019 р. на підставі ст.38 КЗпП України. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що [PERSON] з 01.09.2010 р. перебуває на посаді директора Приватного підприємства «Рікота», що підтверджується рішенням засновника ПП «Рікота» про прийняття [PERSON] на посаду директора ПП «Рікота» № 7 від 20 серпня 2010 р. та наказом ПП «Рікота» про прийняття [PERSON] на посаду директора ПП «Рікота» № 45/к вiд 20 серпня 2010 р. Оскільки звільнення посадових осіб Дирекції, в тому числі позивача, як директора ПП «Рікота», належить до виключної компетенції засновника ПП «Рікота» - [PERSON] , то 09.03.2019 р. позивач направив на адресу ПП «Рікота» заяву про звільнення за власним бажанням від 08.03.2019 року, що підтверджується фіскальним чеком ЛД ПАТ «Укрпошта» від 09.03.2019 р. Згідно з даними про відстеження відправлення на сайті «Укрпошти» заява була вручена адресату особисто 11.03.2019 року. Таким чином, з 25.03.2019 р. трудові відносини позивача з ПП «Рікота» припинено, повноваження директора фактично ним не виконуються. Оскільки відповідач не надав жодної відповіді на заяву позивача, то 10.05.2019 р. він надіслав вимогу на ім`я [PERSON] та ПП «Рікота» про невідкладне прийняття рішення про звільнення [PERSON] з посади директора 25.03.2019 року та внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, і попросив повідомити позивача про виконання вимог письмово, проте, жодної відповіді позивач так і не отримав. З огляду на наведене вище, внаслідок бездіяльності засновника ПП «Рікота» - [PERSON] , що полягає в неприйнятті у встановленому законом порядку рішення про звільнення позивача з посади директора ПП «Рікота», порушуються його конституційні права та закріплені законодавством про працю трудові гарантії. Окрім цього, незважаючи на те, що з 25.03.2019 року повноваження директора ПП «Рікота» в позивача відсутні, станом на дату подання позову в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань досі зазначено інформацію, що [PERSON] є керівником та підписантом ПП «Рікота». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2019 року вказану цивільну справу передано для розгляду судді Франківського районного суду м. Львова Кузю В.Я. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Кузя В.Я. від 18.12.2020 року вказану позовну заяву залишено без розгляду з підстав, викладених у вказаній ухвалі суду. На вищевказану ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року позивачем подано апеляційну скаргу. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.06.2021 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Франківського районного суд м. Львова від 05.07.2021 року задоволено самовідвід судді Кузя В.Я. при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до Приватного підприємства «Рікота» про встановлення факту припинення трудових відносин. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 року вказану цивільну справу передано для розгляду судді [PERSON] . Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 13.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 01.11.2021 року закінчено підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги, а саме встановлення факту припинення трудових відносин 25.03.2019 року на підставі ст.38 КЗпП України, підтримала повністю, просила такі задовольнити. Додатково пояснила, що рішенням засновника ПП «Рікота» № 18 від 17.09.2019 року [PERSON] звільнено з посади директора ПП «Рікота» з 17.09.2019 року на підставі поданої ним заяви про звільнення. Однак, сторона позивача не погоджується із датою звільнення [PERSON] з посади, а саме вважає, що позивач повинен бути звільнений з посади з 25.03.2019 року, як останній зазначив у заяві від 08.03.2019 року. В частині внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач претензій не має, адже такі зміни після звільнення [PERSON] внесені. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що рішенням № 18 засновника ПП «Рікота» від 17.09.2019 року, [PERSON] звільнено з посади директора ПП «Рікота» з 17.09.2019 року. Відтак, відсутні правові підстави встановлення факту припинення трудових відносин, адже такі фактично припинені, про що свідчить вищевказане рішення. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 7 від 20.08.2010 року призначено на посаду директора ПП «Рікота» [PERSON] . 08.03.2019 року [PERSON] звернувся до генерального директора ПП «Рікота» [PERSON] із заявою про звільнення за власним бажанням з 25.03.2019 року. 10.05.2019 року позивач звернувся до засновника ПП «Рікота» із вимогою про невідкладне прийняття рішення про звільнення позивача з посади директора починаючи з 25.03.2019 року. Рішенням засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 18 від 17.09.2019 року [PERSON] звільнено з посади директора ПП «Рікота» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 17.09.2019 року. Вказане також підтверджується наказом № 02/к від 17.09.2019 року. Як вбачається із матеріалів справи, а також позицій сторін в судовому засіданні, предметом вказаного позову є відсутність згоди між позивачем та відповідачем про дату звільнення [PERSON] з посади директора ПП «Рікота». Принцип захисту судом порушеного права особи відбувається при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1\~ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно із ч. 1\~ст. 21 Кодексу законів про працю України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.ч.1, 3\~ст. 38 Кодексу законів про працю України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене\~ст. 43 Конституції України\~право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом\~ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Відповідно до\~ст.1 Кодексу законів про працю України\~цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно\~ст. 2 Кодексу законів про працю України\~право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у\~ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним\~ст. 16 ЦК України. Зважаючи на вищевикладене, суд доходить переконання про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх цивільних прав, адже в судовому засіданні встановлено, що позивач погоджується з рішенням засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 18 від 17.09.2019 року, яким [PERSON] звільнено з посади директора ПП «Рікота». Разом із тим, позивач не погоджується саме з датою звільнення, вказуючи, що належною датою звільнення повинно бути не 17.09.2019 року, а 25.03.2019 року. Однак, вимоги про скасування (повністю або в частині) рішення засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 18 від 17.09.2019 року та наказу № 02/к від 17.09.2019 року, згідно яких [PERSON] звільнено із займаної посади з 17.09.2019 року, позивачем не заявлено, а тому, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом встановлення факту припинення трудових відносин, які припинені рішенням засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 18 від 17.09.2019 року та наказом № 02/к від 17.09.2019 року, що є чинними та не оспорюються позивачем. Позовні вимогипро встановлення факту припинення трудових відносин, який полягає у встановленні конкретної дати звільнення позивача із займаної посади, за своєю суттю є похідними від позовних вимог про скасування повністю чи в частині рішення засновника ПП «Рікота» - [PERSON] № 18 від 17.09.2019 року та наказу № 02/к від 17.09.2019 року про звільнення. Без оскарження позивачем вказаних рішення і наказу суд позбавлений можливості встановлювати юридичний факт, який стосується дати звільнення. Зважаючи на вищевикладене, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.\~12,\~81,\~141,\~258,\~259,\~263-265,\~352,\~354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed