Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому, просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у 1990 році його батькам було виділено квартиру [ADDRESS], у 2005 році за згодою балансоутримувача професійно-технічного училища №1 на підставі договору на тимчасове проживання, його батько [PERSON] разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були вселені в квартиру [ADDRESS], яку згодом було реконструйовано. В квартирі [ADDRESS] залишились проживати та проживають по даний час [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Наказом департаменту житлового господарства та інфраструктури №271 від 11.06.2008 року змінений статус будинку з гуртожитку на житловий будинок. Спільним рішенням адміністрації і профкому ВАТ ЛЛРЗ №1121 від 20.08.2010 року «Про оформлення ордеру на житлове приміщення черговику ВАТ ЛЛРЗ» надано його батькові [PERSON] квартиру [ADDRESS], а у квартирі [ADDRESS] залишилися проживати вищезгадані особи. Позивач зазначає, що проживає у квартирі [ADDRESS] безперервно з 2005 року, іншого фактичного житла немає, заборгованість по оплаті комунальних послух відсутня. В судовому засіданні представник позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимоги покликаючись на їх безпідставність, пояснивши, що заперечує ті обставини по справі, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним користуватися. Вказала, що дійсно сім'я позивача проживає у даній квартирі, однак жодного документу як ордер чи рішення на проживання позивачу та його сім'ї не видавалось, а тому він проживає у вказаній квартирі незаконно. Крім того, про його незаконність свідчить рішення Залізничного районного суду м. Львова про виселення, а тому, просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд виходив з наступного. Судом встановлено, що 01.01.2005 року згідно договору оренди між Львівським ПТУ №1 та батьком позивача [PERSON] йому тимчасово надано у користування приміщення в гуртожитку [ADDRESS] /а.с.4/. Згідно акту обстеження житлових умов від 20.04.2006 року /а.с.5/, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], а також в цьому будинку займає на 1 поверсі ізолятор із трьох блоків в частині, яка належить гуртожитку базового училища ПТУ №1. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради адміністрації №1121 від 20.08.2010 року «Про оформлення ордеру на житлове приміщення черговику ВАТ ЛЛРЗ» надано його батькові [PERSON] квартиру [ADDRESS]/ а.с. 6,7/. У квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] з 11.02.1992 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.9/. Спільним наказом Містерства освіти і науки України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.11.2007р. №1040/1072 частину гуртожитку по [ADDRESS] передано на баланс ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод». Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №271 від 11.06.2008р. гуртожитку по [ADDRESS] надано статус житлового будинку. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. При цьому, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Щодо посилання позивача на ст.344 ЦК України як на підставу обґрунтування позовних вимог, то слід зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як вбачається із роз'яснень, даних в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, підставою для визнання за особою права власності на певне майно за набувальною давністю є не лише безперервність володіння, але й законність володіння або користування таким майном. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду від 17.03.2015 року за позовом ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» зобов'язано [PERSON] привести житлове приміщення [ADDRESS] до попереднього стану відповідно до попереднього стану /а.с.28/. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.04.2014 року за позовом ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Це рішення залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2016 року. Таким чином, вказані судові провадження підтверджують факт незаконного та неправомірного володіння та користування позивачем спірною квартирою. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання позивача разом із своєю сім'єю у спірній квартирі понад 10 років. Однак покази цих свідків суд не бере до уваги, так як вони не підтвердили та не спростували за яких саме обставин позивач та його сім'я вселились у спірну квартиру, в якому порядку та чи було таке вселення законним. Крім того, суд не бере уваги надані копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг по спірній квартирі, оскільки такі виписані не на ім'я позивача, а на його батька. Ці докази хоча і підтверджують проживання у спірній квартирі, (що відповідачем не оспорюється), однак не підтверджують законності такого користування чи володіння. Окрім того, з долучених квитанцій вбачається, що такі виписані з 2008р., до суду позивач звернувся у 2017р., відтак, позивачем не доведено факт володіння та користування спірною квартирою протягом десяти років. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту добросовісного володіння спірної квартирою, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими рішеннями з приводу виселення з спірної квартири, стягнення майнової шкоди та зобов'язання привести спірну квартиру до попереднього стану. Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту правомірності та добросовісності володіння спірної квартирою, ці факти спростовані представником відповідача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed