Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому зазначив, що 29.10.2017 року з вини відповідача, який керував автомобілем ВАЗ-21150 реєстраційний номер [NUMBER] та порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, не надавши дорогу позивачу на нерегульованому пішохідному переході, здійснивши наїзд на позивача, останьому було заподіяно тілесні ушкодження. У зв'язку з вказаними подіями позивач проходив лікування, на які витратив 2144,23 грн., та санаторно-курортне лікування, на яке витратив 4025 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, вказаними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої позивач просить стягнути з відповідача 10000 грн. Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувалися. Відповідачем відзив на позов не подано. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 29.10.2017 року з вини відповідача, який керував автомобілем ВАЗ-21150 реєстраційний номер [NUMBER] та порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, не надавши дорогу позивачу на нерегульованому пішохідному переході, здійснивши наїзд на позивача, останьому було заподіяно тілесні ушкодження. У зв'язку з вказаними подіями позивач проходив лікування, на які витратив 2144,23 грн. Крім того, вказаними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої суд вважає справедливим стягнути з відповідача 10000 грн. Ці обставини підтверджуються постановою судді Московського районного суду м.Харкова від 22.12.2017 року, медичною документацією позивача, товарними та касовими чеками про придбання позивачем ліків. Відповідно до ч.ч.2 та 5 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч.1 ст.1187 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тому суд дійшов висновку про задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди на придбання позивачем ліків у розмірі 2144,23 грн. та в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн., розмір компенсації якої вважає справедливим. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем не доведено тієї обставини, що санаторно-курортне лікування позивача було викликано саме діями відповідача. Так, надана медична документація позивача та інші докази не містять в собі ніякої інформації про те, що втрати, яких позивач зазнала через санаторно-курортне лікування, вона зробила для відновлення свого порушеного відповідачем права. Ці докази не містять в собі ніякої інформації про те, що таке санаторно-курортне лікування було призначене позивачу лікарем та є наслідком винних дій відповідача. Тому в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4025 грн. витрат на санаторно-курортне лікування суд відмовляє в позові. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2144,23 грн. та 10000 грн. на відшкодування майнової та моральної шкоди, відповідно, а всього у розмірі 12144,23 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial