Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду, у якому просив припинити право відповідача користування приміщенням, усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом звільнення приміщення, виселити його та зняти з реєстраційного обліку з нежитлового службового приміщення будівлі № [NUMBER]) Київського військового ліцею імені Івана Богуна за адресою: м. Київ, бул. Л. Українки, 25, мотивуючи вимоги тим, що він проходив військову службу у ліцеї та 06 січня 2016 року його було виключено із списків особового складу ліцею та всіх видів забезпечення в зв`язку з його проходженням служби у Департаменті державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України. Ухвалою судді від 16 лютого 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведення підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 06 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Будучи належним чином повідомленими сторони в судове засідання не з`явились, а від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити рішення, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є військовослужбовцем Збройних Сил України, який з 27 жовтня 2009 року по 06 січня 2016 року проходив військову службу у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна. 06 січня 2016 року [PERSON] було виключено із списків особового складу ліцею та всіх видів забезпечення, що підтверджується наказом начальника ліцею (по стройовій частині) № 2 від 06 січня 2016 року. На даний час [PERSON] проходить військову службу у Департаменті державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України. Так, як на час проходження військової служби у ліцеї [PERSON] не був забезпечений житлом за рахунок Міністерства оборони України та не мав іншого житла, колишнім начальником ліцею йому було надано для тимчасового проживання нежитлове службове приміщення ліцею в будівлі № [ADDRESS] / [ADDRESS] ) в якому [PERSON] разом з членами своєї сім`ї проживав до 01 березня 2018 року. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до довідки від 02 лютого 2019 року за № 159 [PERSON] , до 01 березня 2018 року проживав у вказаному приміщенні, а згідно з розпискою від 10 лютого 2018 року добровільного з нього виїхав, а тому суд вбачає наявними підстави для задоволення вимог позову в частині виселення [PERSON] з вказаної квартири. Поряд із цим, позов в частині виселення членів сім`ї відповідача та зняття його та останніх з реєстраційного обліку не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. . На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial