Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння в частині визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння за [PERSON] та про визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом внаслідок смерті [PERSON], яка померла 05 березня 2017 року. У позовній заяві зазначено, що дід та баба позивача - [PERSON], [PERSON] постійно проживали в [INFO]. Кожен з них був власником 1/6 частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Сарниківською сільською радою 01 грудня 2000 року, яке зареєстроване в Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації 01 грудня 2000 року за №71 в реєстровій книзі №1. [PERSON] помер 03 січня 1994 року. За життя заповідальноо розпородження не складав. [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], оскільки на день смерті проживала разом із спадкодавцем. [PERSON] померла 05 березня 2017 року. За життя вона склала заповідальне розпорядження, яким усе своє майно заповіла позивачці. Заповіт було посвідчено у виконавчому комітеті Сарниківської сільської ради. Заповіт не змінений і не відмінений спадкодавцем. Свідоцтво про право власності на домоволодіння було видано 01 грудня 2000 року виконавчим комітетом Сарниківської сільської радою на підставі рішення виконавчого комітету Сарниківської сільської ради від 14 листопада 2000 року за №64. Цього ж дня, 01 грудня 2000 року, зареєстровано в Івано-Франківському ОБТІ у реєстровій книзі №1, номер запису 71. Згідно свідоцтва про право власності власниками домоволодіння зазначені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свідоцтво про право власності на домоволодіння на імя [PERSON] було видано після його смерті через що державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори позивачу відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину домоволодіння по вулиці Чегурівка, буд.№6 в с.Сарники. Просив позов задовольнити. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видане 01 грудня 2000 року в частині оформлення права власності на 1/6 частину домоволодіння за [PERSON], який помер 04 січня 1994 року. Визнати за позивачем право власності на 1/6 частину домоволодіння по вулиці Чегурівка, буд.№6 в с.Сарники в порядку спадкування за заповітом внаслідок смерті [PERSON], яка померла 05 березня 2017 року. Представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю із підстав наведених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити, справу слухати без її участі про що направила на адресу суду письмове клопотання. Сільський голова Сарниківської сільської ради позовні вимоги визнав повністю, не заперечував щодо задоволення позову, направив на адресу суду письмове клопотання про слухання справи у відсутності представника відповідача. Відповідно до вимог ст.27 ЦПК України, участь у судових засіданнях це право, а не обовязок сторін по справі. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] помер 03 січня 1994 року в с.Сарники Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НМ №386965, виданим 04 січня 1994 року виконавчим комітетом Сарниківської сільської ради. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], однак не оформила спадкових прав. 03 березня 2016 року [PERSON] склала заповідальне розпорядження відповідно до якого все належне їй майно заповіла [PERSON] заповіт не змінений і не відмінений. [PERSON] померла 05 березня 2017 року в с.Сарники Рогатинського району Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-НМ №244667, виданим 07 березня 2017 року виконавчим комітетом Сарниківської сільської ради. Внук спадкодавця [PERSON], на користь якого складено заповіт, вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON], оскільки проживав разом з нею в одному домоволодінні. Крім того, звернувся до державного нотаріуса Рогатинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Ринкова вартість 1/6 частини домоволодіння по вул.Чегурівка буд.№6 станом на липень 2017 року становить 17 197,17 грн., що підтверджується висновком про вартість обєкта оцінки. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 01 грудня 2000 року виконавчим комітетом Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, домоволодіння в с.Сарники Рогатинського району Івано-Франківської області належить в рівних долях на праві приватної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] рівних долях. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Сарниківської сільської ради від 14 листопада 2000 року за №64. До складу домоволодіння входить житловий будинок загальною площею 77,0 м2, житловою площею 34,5 м2, літня кухня загальною площею 29,9 м2, стайня-стодола загальною площею 57,8 м2, огорожа загальною площею 27,0 м2, ворота загальною площею 5, 2 м2, криниця 5,0 метри погонних. Державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори 04 листопада 2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину домоволодіння в с.Сарники Рогатинського району по вул.Чегурівка, буд.№6 через відсутність правовстановлюючого документа на домоволодіння, оскільки свідоцтво на право власності видано після смерті [PERSON] [PERSON] від обов'язкової частки у спадщині, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] відмовилася на користь [PERSON], що підтверджується її нотаріальнопосвідченою заявою. Стаття 1 протоколу до Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно дост.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.392 ЦК України спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні відповідні правовстановлюючі документи. За змістом ст. 25 ЦК України, здатність фізичної особи мати цивільні права та нести цивільні обовязки є правоздатністю. Зміст правоздатності складає сукупність тих цивільних прав та обовязків, які можуть мати фізичні особи. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю. Судом встановлено, що право власності на нерухоме майно, державна реєстрація права власності проведена після смерті [PERSON], а тому позов про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно підлягає до задоволення. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], прийняв спадщину. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За приписами ст. ст.59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved