Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що він надав 4 березня 2010 року за договором позики [PERSON] 5000 грн. із зобов'язанням повернути отримані кошти до 4 березня 2011 року. Однак до теперішнього часу борг відповідачка йому не повернула. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики, що складається з суми наданої позики в розмірі 5000 грн., відсотків в розмірі 54000 грн., суми інфляції в розмірі 4080 грн., 3% річних в сумі 750 грн., а також пеню в розмірі 45650 грн., що загалом дорівнює сумі боргу 109480 грн. В судове засідання позивач не з'явився, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка, [PERSON], у судове засідання не з'явилась за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяву з проханням вирішити вказаний спір у її відсутність. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановлячи заочне рішення. Тому зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 612 ЦК боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 551 ЦК предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За ч. 1 ст. 259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Судом було встановлено, що відповідно до договору позики від 4 березня 2010 року вбачається, що [PERSON] передав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 грн., які остання, отримавши їх, зобов'язався повернути не пізніше 4 березня 2011 року. За умовами вказаного договору позики позичальник сплачує позикодавцю за користування позикою 10 % щомісяця до моменту повернення позики. При цьому при простроченні сплати відсотків вони сплачуються в розмірі 15 % щомісяця. При порушенні зобовязання з повернення позики та відсотків позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Крім цього позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю за прострочення платежів 3 % річних та інфляційні суми. Факт передання грошових коштів підтверджується змістом договору позики, за яким зазначено, що 5000 грн. були отримані [PERSON], в чому остання розписалась. За умовами вказаного договору позики сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності за зобов'язаннями за умовами вказаного договору до 5 років (а. с. 3). Згідно розрахунків позивача вбачається, що ним було обраховано заборгованість за договором позики від 4 березня 2010 року з суми позики в розмірі 5000 грн., а також з відсотків за період з 4 березня 2010 року по 4 березня 2016 року в розмірі 15 % щомісяця користування позикою в сумі 5000 грн., що дорівнює 54000 грн. (а. с. 1). Відповідно до розрахунків [PERSON] також вбачається, що ним було обраховано інфляційні суми за період з квітня 2011 року по грудень 2015 року від суми позики в розмірі 5000 грн. та індексу інфляції за цей період, що дорівнює 4080 грн. (а. с. 1). Також позивачем також було обраховано 3% річних від 5000 грн. за період з 4 березня 2011 року по 4 березня 2016 року на суму 750 грн. (а. с. 1). Крім цього [PERSON] було обраховано заборгованість відповідачки з пені за період з 4 березня 2011 року по 4 березня 2016 року від суми позики, що дорівнює сумі боргу в розмірі 45650 грн. (а. с. 1). Суд зазначає, що за умовами вказаного договору позики від 4 березня 2010 року підтверджується наданий [PERSON] розрахунок боргу [PERSON] перед ним станом на 4 березня 2016 року. Натомість суд при цьому зауважує, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року. За ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за Розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України відповідно до п. 20 ч. 1 «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області було віднесено до вказаного «Переліку». За матеріалами справи було встановлено, що відповідачка зареєстрована та постійно мешкає в м. Маріуполі по пров. Банному 5, тому на неї розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З урахуванням наведеного суд вважає необхідним відмовити [PERSON] у його вимогах до відповідачки щодо стягнення з неї суми неустойки в вигляді пені за порушення виконання зобов'язання за договором позики від 4 березня 2010 року, що були наховані позивачем після 14 квітня 2014 року, оскільки зазначені вимоги суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки нарахована після 14 квітня 2014 року сума пені [PERSON] не була скасована, що вимагає Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». При цьому суд зазначає, що з 14 квітня 2014 рок по 4 березня 2016 року минуло 691 днів (за 2014 рік - 262, за 2015 рік - 365, за 2016 рік - 64), тому за період з 4 березня 2011 року по 14 квітня 2014 року відповідно минуло 1135 днів (1826 - 691 = 1135). Таким чином суд встановив, що у відповідачки перед позикодавцем існує заборгованість з пені за договором позики від 4 березня 2010 року за період з 4 березня 2011 року по 14 квітня 2014 року в розмірі 28375 грн. (5000 х 0,5 / 100 х 1135 = 28375). Крім цього суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За п. 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 вересня 2014 року по справі № 6-100 цс 14, вбачається, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України, щодо загальних засад цивільного законодавства, та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Враховуючи наведені норми закону, а також те, що відсутні негативні наслідки для позивача через прострочення виконання зобов'язання відповідачкою, та те, що сума пені у встановленому судом розмірі 28375 грн. значно перевищує розмір наданої позичальнику позики в сумі 5000 грн., то суд вважає за доцільне на підставі цього зменшити розмір боргу з пені за договором позики від 4 березня 2010 року до суми, яка дорівнює 5000 грн. Таким чином на підставі доведеності заявлених позивачем вимог до [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума боргу з відповідачки за договором позики від 4 березня 2010 року в загальному розмірі 68830 грн. (5000 + 54000 + 4080 + 750 + 5000 = 68830). Оскільки [PERSON] звільнений за законом від сплати судового збору за подання позову до суду, то на підставі ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави підлягає стягнення судовий збір в розмірі 688,30 грн.

Outcome: partial