Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить: визнати відмову філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» працевлаштувати на вільну вакантну посаду «столяр», згідно направлення Харківським міським центром зайнятості на працевлаштування №20391602180226005 від 29.06.2016 року незаконною; визнати відмову філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» поставити 30 червня 2016 року відповідну позначку в корінці направлення на працевлаштування №20391602180226005 від 29.06.2016 року, затвердженого наказом міністерства соціальної політики України 17.08.2015 року №848 про прийняте рішення щодо мого працевлаштування на вільне робоче місце (вакансію) «столяр» незаконною. В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 25 листопада 2014 року Харківський міський центр зайнятості поновив статус безробітного. Відповідно до законодавства України про зайнятість населення Харківський міський центр зайнятості, сприяючи позивачу в пошуку підходящої роботи, під час здійснення прийому 29.06.2016 року видав йому направлення на працевлаштування до відповідача на посаду «столяр». 30 червня 2016 року позивач прибув до відповідача по вказаній у направленні на працевлаштування адресі (м. Харків, вул. Конарєва, 7) і по службовому телефону розмовляв з працівницею відділу кадрів [PERSON], яка повідомила, що відділ кадрів головного управління філії «Південна залізниця», до якого його направив центр зайнятості не має відомостей про вакантну посаду столяра. На прохання спуститися та поставити відповідну позначку в корінці направлення на працевлаштування [PERSON] категорично відмовилася, пояснюючи це тим, що вона не має право цього робити. Не маючи доказів того, що він знаходився у роботодавця [PERSON] викликав патрульну поліцію. Відмова відповідача проводити з позивачем співбесіду щодо його працевлаштування на посаді столяра та категорична відмова ставити позначку в корінці направлення на працевлаштування результату переговорів про працевлаштування позивача є необґрунтованою відмовою відповідача у прийнятті його на роботу, що суперечить ст. 22 КЗпП України, Конституції України. Харківський міський центр зайнятості діяв в межах п. 3) ч. 1 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» і визначив, що вакансія «столяр» для позивача є підходящою роботою. 01 липня 2016 року позивачем до Харківського міського центру зайнятості була подана скарга на відмову відповідача проводити з ним співбесіду щодо працевлаштування на вільну вакансію столяра, але центр зайнятості не відреагував на скаргу. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та надав аналогічні пояснення. Представник відповідача - ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на надані письмові заперечення. Представник третьої особи - Харківського міського центру зайнятості в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши думку сторін та третьої особи, дослідивши надані суду та долучені до матеріалів справи письмові докази, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних обставин. Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Судом встановлено, що позивач знаходиться на обліку в Харківському міському центрі зайнятості, має статус безробітного, що підтверджується витягом з наказів про прийняті рішення ПК №203914112500014. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - це вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. 29 червня 2016 року спеціалістом Харківського міського центру зайнятості [PERSON] було видано позивачу направлення на працевлаштування на вільне робоче місце за вакансією «столяр» у Регіональну філію «Південна залізниця» ПАТ АК «Українська залізниця» відповідно до інформації відповідача про потребу у працівниках від 13.06.2016 року. 30 червня 2016 року [PERSON] прибув до відповідача з зазначеним направленням, однак йому пояснили, що одразу не мають можливості дати відповідь щодо конкретного підрозділу, де наявна вакансія. Крім того, з наданих представником відповідача заперечень та інформації про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН, затвердженою Наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 року №316 за погодженням із Державною службою статистики України, вбачається, що станом на 31.05.2016 року в Регіональній філії «Південна залізниця» ПАТ АК «Українська залізниця» дійсно наявна серед інших вакансія «столяр 5 розряду», однак позначено про відсутність для укомплектування цієї вакансії сприяння Державної служби зайнятості України (а.с. 21). З пояснень представника відповідача як працедавця вбачається їх послідуюча допомога у працевлаштуванні [PERSON], пропозиція прийняти участь у ярмарку вакансій, який був організований Залізницею. Таким чином, при розгляді справи встановлено відсутність в діях відповідача порушень закону, які б дали підстави для визнання їх дій такими, враховуючи відсутність вільної посади столяра відповідного розряду в філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання незаконною відмови відповідача поставити 30 червня 2016 року відповідну позначку в корінці направлення позивача на працевлаштування №20391602180226005 від 29.06.2016 року. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: dismissed