Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , та її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником житлового будинку за вказаною адресою. 07 вересня 2018 року його співмешканка [PERSON] та двоє її дітей: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у належному йому житловому будинку. Вказує, що з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі не перебував, однак прізвища у них однакові через те, що мають ідентичні прізвища. Після народження відповідачкою доньки [PERSON] , позивач батьківства не визнав, тому дитину по батькові записали зі слів матері - [PERSON] . Таким чином він не є батьком - [PERSON] . На даний час відповідачка та її діти близько одного року та шести місяців не проживають за адресою реєстрації, відповідачка участі в утриманні житла не приймає та ним не користується, комунальні послуги не сплачує. Фактичним місцем їх проживання є с.Залісся, Чемеровецького району, Хмельницької області. Позивач зазначає, що не може продати житловий будинок, оскільки покупці не бажають купувати дім, де зареєстровані сторонні особи. Таким чином він, як власник даного майна не має можливості реалізувати своє право щодо вільного розпорядження ним шляхом його продажу. Таким чином відповідачка є такою, що втратила право на проживання належним йому житловим будинком, оскільки вже більше року не проживає за місцем своєї реєстрації без жодних поважних на те причин, а її двоє малолітніх дітей автоматично втрачають це право в силу того, що це право втрачає їх мати. Ухвалою судді від 28 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачці строк для подання відзиву на позов та призначено підготовче засідання. 10 лютого 2021 року ухвалою суду замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - службу у справах дітей Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області на орган опіки і піклування Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та дату його проведення, відзиву на позовну заяву до суду не подала. Третя особа у судове засідання представника не направила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [PERSON] з 25 жовтня 2016 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-8). Відповідно до довідки виданої Новоушицькою селищною радою №530 від 07 грудня 2020 року, згідно із записом в по господарській книзі №3, особовий рахунок № [NUMBER] , [PERSON] , 1992 року народження, та її діти [PERSON] , 2012 року народження, і [PERSON] , 2010 року народження, дійсно зареєстровані з 07 вересня 2018 року в [ADDRESS] , і вибули без зняття з реєстрації в травні 2019 року с.Залісся, Чемеровецького району, звідки прибула. Наявна письмова згода [PERSON] від 03 березня 2020 року про зняття її з місця проживання по [ADDRESS] , і зареєструвати по [ADDRESS] , в погосподарському номері, головою домогосподарства якого є її бабка [PERSON] . Однак після написання згоди [PERSON] більше в старостаті не з`являлась (а.с.9). Згідно із актом обстеження домогосподарства від 07 грудня 2020 року за адресою [ADDRESS] , в житловому будинку зареєстровані: голова домогосподарства [PERSON] , його мати [PERSON] , співмешканка [PERSON] , та її діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час у будинку колишня співмешканка та її діти не проживають, оскільки вибули без зняття з реєстрації в травні 2019 року в с.Залісся, Чемеровецького району, і більше в село Куча не приїжджали (а.с.10). Відповідно до висновку Кам`янець-Подільськоїрайонної державної адміністрації Хмельницької області від 31 березня 2021 року, орган опіки та піклування вважає не доцільним визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.54-56). Відповідно до акту комісії з визначення фактичного місця проживання громадян від 11 березня 2021 року [PERSON] не зареєстрована, але фактично проживає в [ADDRESS] , із дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.51). Суд встановив, що відповідачка була членом сім`ї власника житла [PERSON] , який не є батьком дітей відповідачки. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Оскільки власником спірного будинку є позивач, то саме за ним закріплено право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що узгоджується з положенням ч.1 ст.319 ЦК України. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи встановлено, що відповідачка та її неповнолітні діти в житловому будинку позивача були прописані, як члени сім`ї власника житла, оскільки на той час відповідачка була співмешканкою позивача, тобто вони проживали спільно були пов`язані спільним побутом. Отже, реєстрація та одночасне не проживання вказаних осіб чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. При визнанні судом відповідачки та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд враховує висновок Кам`янець-Подільськоїрайонної державної адміністрації Хмельницької області від 31 березня 2021 року, однак не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачка та її діти тривалий час не проживають у спірному будинку та проживають у житловому будинку, який знаходиться у користуванні матері відповідачки в [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачці у користуванні жилим приміщенням. Таким чином, відповідачка та її діти втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщення понад один рік, чим перешкоджають власнику у здійснені права користування та розпоряджання будинком. Окрім того, відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16. Таким чином, вирішуючи даний спір та встановивши, що відповідачка та її діти з 2019 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку, як член сім`ї позивача не проживали, суд приходить до висновку, що вимоги позову є достатньо обґрунтованими та доведеними. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Відповідачка та її діти проживали у спірному будинку в якості членів сім`ї та були вселені зі згоди власника житла - позивача [PERSON] . Також суд установив, що відповідачка з 2019 року не проживає у житловому будинку, належному позивачу. Поважних причин відсутності відповідачки понад рік у місці реєстрації та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідачка та її діти втратили право на користування житлом, оскільки відсутні у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідачки у житловому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому останній має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні ним права власності шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити.

Outcome: approved