Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року № 610 «Про віднесення Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014 року прийнято рішення № 103 про запровадження з 29.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне [PERSON] Товариство «Акціонерний Банк «ПОРТО-ФРАНКО». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.01.2015 № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «Порто-Франко» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 30.01.2015 № 19 «Про початок процедури ліквідації АБ\~«ПОРТО-ФРАНКО» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ\~«ПОРТО-ФРАНКО» [PERSON] строком на 1 рік з 30.01.2015 по 29.01.2016 включно. На підставі результатів інвентаризації активів АБ «ПОРТО-ФРАНКО» станом на 30.01.2015, даних балансу Банку станом на 01.04.2015 було складено акт про формування ліквідаційної маси та який 27.04.2015 затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно якого оціночна вартість ліквідаційної маси банку є меншою за акцептовані вимоги кредиторів банку на суму 554\~811\~982,72 грн. 14.02.2017 року на адресу суду надійшла від представника позивача заява про залишення позовних вимог до [PERSON] з огляду на наявність цивільного позову заявленого в кримінальному провадженні, яке розглядається Приморським районним судом м. Одеси в справі № 522/541/16-к. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року позовні вимоги АБ «ПОРТО-ФРАНКО» до [PERSON] залишені без розгляду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, просив провести судове засідання за відсутності представника позивача. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Суд на місці вирішив закінчити розгляд справи заочно. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що підставі постанови Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року № 610 «Про віднесення Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014 року прийнято рішення № 103 про запровадження з 29.09.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне [PERSON] Товариство «Акціонерний Банк «ПОРТО-ФРАНКО». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.01.2015 № 67 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 30.01.2015 № 19 «Про початок процедури ліквідації АБ\~«ПОРТО-ФРАНКО» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного [PERSON] Товариства [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АБ\~«ПОРТО-ФРАНКО» [PERSON] строком на 1 рік з 30.01.2015 по 29.01.2016 включно. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 155/22 від 25.08.2015 року Фондом делеговано повноваження ліквідатора АБ «ПОРТО-ФРАНКО» уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON]. Після віднесення банків до категорії неплатоспроможних діяльність цих банків регулюється в тому числі спеціальним нормативно-правовим актом -\~Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Статтею 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл. Майно банку, що включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом. Перелік майна банку, що підлягає оцінці субєктами оціночної діяльності, встановлюється Фондом. Для проведення оцінки майна Фонд має право залучати субєктів оціночної діяльності з оплатою їх послуг за рахунок ліквідаційної маси банку. Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. На підставі результатів інвентаризації активів АБ «ПОРТО-ФРАНКО» станом на 30.01.2015, даних балансу Банку станом на 01.04.2015 було складено акт про формування ліквідаційної маси та який 27.04.2015 затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (протокол №098/15). Згідно акту про формування ліквідаційної маси станом на 01.04.2015: Балансова вартість (без врахування резервів) 1\~430\~545\~517,47 грн.; Ринкова вартість 56\~970\~779,42 гривень. Згідно протоколу виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 098/15 затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів загальною сумою 611\~782\~762,14 гривень. Таким чином суд дійшов висновку, що оціночна вартість ліквідаційної маси банку є меншою за акцептовані вимоги кредиторів банку на суму 554\~811\~982,72 гривень. 28 серпня 2015 року позивачем засобами поштового звязку на адресу відповідачів було направлено вимоги за вих. № 04/1495, № 04/1496 від 26.08.2015 року про відшкодування шкоди, які були залишені відповідачами без задоволення. Частиною першою\~статті 92 ЦК України\~передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Відповідно до ч. 3\~ст. 92 ЦК України\~органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Деліктне зобов'язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов'язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов'язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Частиною 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов'язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов'язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. У разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року справа № 201/3716/13-ц). Крім того, судом приймаються до уваги обставини встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 року по справі № 910/27914/14 стосовно обмеження повноважень [PERSON] та В.о. Голови Правління Банку, на підставі рішення управління Національного банку України в Одеській області № 30 «Про застосування заходів впливу до Публічного акціонерного товариства [PERSON] банку «ПОРТО-ФРАНКО». Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 зазначеного Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи принцип недопустимості односторонньої відмови від відшкодування завданої потерпілому шкоди, суд задовольняє позов та стягує з відповідачів заподіяні збитки. Як вказує стаття 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно ст. 88 ЦПК України\~визначено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача при подачі позову звільнено від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 3 654,00 гривень підлягає стягненню з відповідачів на користь Держави, по 1 827,00 гривень з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved