Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачкою 31 липня 2008 року. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 31.07.2008 року відповідач отримала кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку на загальну суму 3000 грн. Відповідно до п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід'ємною частиною договору між сторонами, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Оскільки відповідач виконувала свої зобов'язання неналежним чином, станом на 27 березня 2014 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 18085 грн. 06 коп., яка складається заборгованості за кредитом у розмірі 2110 грн. 19 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 7812 грн. 49 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 6825 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн., процентної складової штрафу в розмірі 837 грн. 38 коп. У зв'язку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобов'язань просить про стягнення з неї зазначеної суми, а також судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин її пропущення позивач не просить. Між тим вона здійснила останній платіж в межах зазначеного кредитування 22 жовтня 2008 року. Таким чином про порушення свого права позивач дізнався в листопаді 2008 року, не отримавши від відповідачки чергового платежу. На підставі викладеного просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 31 липня 2008 року сторони уклали договір кредиту без номеру у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн. зі сплатою відсотків 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 9-15). В силу п. 6.5 «Умов та правил надання банківських послуг», які є невід'ємною частиною договору між сторонами, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Оскільки відповідач виконувала свої зобов'язання неналежним чином, станом на 27 березня 2014 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 18085 грн. 06 коп., з яких 2110 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом, 7812 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6825 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 500 грн. - фіксована частина штрафу, 837 грн. 38 коп. - процентна складова штрафу (а. с. 5-8). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, «Умови та правила надання банківських послуг», заява позичальника, розрахунок заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Проте суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача заявила, що вона не пропущена, оскільки відповідно до п. п. 9.3, 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» строк дії договору між сторонами не обмежений будь-якими термінами, так як картковий рахунок клієнта відкривається на невизначений строк, а протягом дванадцяти місяців дії договору жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, тому він автоматично продовжується на той самий строк. Суд не погоджується з цими твердженнями, так як пункт 9.3 «Умов та правил надання банківських послуг» лише констатує, що карткові рахунки клієнтів банківської установи відкриті на невизначений строк, а це не означає, що позовна давність не обмежується будь-якими строками. Що стосується змісту пункту 9.12, відповідно до нього договір між сторонами діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк, що дозволяє дійти висновку про те, що дія договору не може простиратися на строк більший, ніж двадцять чотири місяці. Між тим судом встановлено, що відповідач отримала графік погашення заборгованості, розрахований на дванадцять місяців (а. с. 69), за умовами якого позичальник передає кредитодавцю щомісячні чергові платежі, які утворюють загальне зобов'язання, не пізніше двадцять п'ятого числа кожного місяця, виходячи з чого початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань. Таким чином, давність звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості не може простиратися на строк, пізніший ніж 26 липня 2012 року (25 липня 2009 року - строк, коли мав відбутися останній платіж, + три роки давності звернення до суду). Позивач звернувся до суду 17 квітня 2014 року, що свідчить про пропуск позовної давності. Навіть якщо виходити з того, що кредитний договір між сторонами діяв до 31 липня 2010 року, оскільки за спливом дванадцяти місяців ніхто із сторін не заявив про припинення його дії, давність звернення до суду і в цьому випадку пропущена. Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз'яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Доводи представника позивача про те, що за умови відсутності заяв сторін про припинення договору кредитування він (договір) відповідно до п. 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» продовжує діяти до теперішнього часу, вбачаються суду неспроможними, оскільки саме з наведеного пункту можна вивести, що договір продовжується на такий же строк лише один раз, а існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором. Так як представник позивача не називає причин в обґрунтування поважності пропуску позовної давності, вважаючи, що давність не пропущена, суд, констатуючи пропуск позовної давності, доходить висновку, що право захисту не підлягає.

Outcome: dismissed