Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просив стягнути з останнього суму страхового відшкодування майнової шкоди в розмірі 25803,56 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 13.10.2016 о 19.20 год. на вул. Городоцькій, 397 у м. Львові з вини відповідача [PERSON] . Позовні вимоги мотивує із посиланням на постанову Личаківського районного суду Львова від 09.11.2016, якою встановлено винність водія [PERSON] у ДТП, та дані звіту про оцінку автомобіля, платіжного доручення, які підтверджують розмір заподіяної майнової шкоди учаснику ДТП та розмір грошового відшкодування в порядку регресу, виплаченого позивачем на користь ПрАТ СК «Колоннейд Україна», дані полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9346689. Як на підставу позову посилається на п.п. 33.1.2, п.п. г) п. 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких відповідач повинен був повідомити позивача про дорожньо-транспортну пригоду, однак цього не зробив, а тому повинен відшкодувати останньому в порядку регресу виплачену суму страхового відшкодування в розмірі 25803,56 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала із наведених у ньому підстав. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у заяві про перегляд заочного рішення, додатково пояснивши, що протягом трьох днів після ДТП повідомив страховика про настання страхової події, з приводу чого була подана до позивача відповідна письмова заява. Після того, як йому стало відомо про наявність вимог до нього з боку позивача про відшкодування шкоди в порядку регресу, він звертався до працівників останнього, які повідомили, що заведена за його зверненням страхова справа була знищена комп`ютерним вірусом, однак питання буде врегульоване в позасудовому порядку. В подальшому він дізнався про звернення позивача до суду із позовом до нього, який вважає безпідставним. Позовна заява надійшла до суду 19.04.2019. Ухвалою суду від 14.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 19.09.2019 скасовано заочне рішення у справі від 11.07.2019, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Всі наявні у справі докази були надані сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд вважає, що в задоволення позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9346689, автомобіль марки «Фольксваген Пассат», н.з. [NUMBER] , який належить відповідачу [PERSON] , було застраховано у позивача. Факт ДТП та винність у ньому відповідача [PERSON] стверджується, зокрема постановою Личаківського районного суду Львова від 09.11.2016 та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07.12.2016, згідно якої [PERSON] 13.10.2016 о 19.20 год. на вул. Городоцькій, 397 у м. Львові, керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пассат», н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортними засобами, в тому числі автомобілем марки «Тойота Авенсіс», н.з. [NUMBER] , що спричинило пошкодження транспортних засобів та завдання матеріальних збитків, чим порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Розмір заподіяної власнику автомобіля марки «Тойота Авенсіс», н.з. [NUMBER] , майнової шкоди, як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля № 1027/16 від 30.11.2016, становить 29003,56 грн. Згідно платіжного доручення № 24343 від 04.08.2017 позивач відшкодував в порядку регресу на користь страховика потерпілої сторони заподіяну з вини відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду на суму 25803,56 грн. Відповідно до підп. Г) п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 ст. 33 цього Закону. Згідно з зазначеною нормою Закону, учасники ДТП зобов`язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності про настання ДТП. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально. З пояснень відповідача вбачається, що зазначений обов`язок він виконав, однак докази цього не збереглися у зв`язку з тим, що заведена за його зверненням страхова справа була знищена комп`ютерним вірусом. Представник позивача у судовому засіданні не підтвердила та не спростувала зазначені пояснення відповідача, однак вказала на відсутність доказів достовірності тверджень останнього. Не зважаючи на недоведеність обставини виконання відповідачем обов`язку з повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, суд вважає, що позов про відшкодування шкоди в порядку регресу не підлягає задоволенню. При цьому суд виходить із наступних підстав. Передбачений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону обов`язок водія транспортного засобу, причетного до ДТП, надати страховику повідомлення про ДТП установлений законодавством із метою надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Проте, зазначена норма вказує на право страховика щодо подання регресної вимоги, а не необхідність безумовного стягнення сум у порядку регресу. У цій справі встановлено, що факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, а тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Зазначене узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-2011цс16, постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 рокуу справі № 642/2779/17-ц та багатьох інших аналогічних за змістом. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Із урахуванням наведенного суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача виплаченого страхового відшкодування у порядку регресу. Посилання позивача на відсутність поважних причин неповідомлення відповідачем страховика про настання ДТП є помилковими, оскільки як зазначено вище обов`язок щодо повідомлення у триденний строк страховика про ДТП установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Так, у цій справі факт настання страхового випадку встановлений постановою Личаківського районного суду Львова від 09.11.2016 та ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07.12.2016, вартість майнового збитку, завданого відповідачем, визначено суб`єктом оціночної діяльності та зазначено у звіті про оцінку автомобіля № 1027/16 від 30.11.2016. Сама подія ДТП визнана позивачем страховим випадком, що підтверджується складеним ним страховим актом від 03.08.2017, та ним добровільно сплачено страхове відшкодування, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи. Таким чином, сам по собі факт неповідомлення у цій справі відповідачем страховика про настання страхового випадку, за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і його обставин за допомогою інших джерел, не призвела до необґрунтованих виплат зі сторони позивача. Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: dismissed