Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якій просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №130/р-08 від 03.10.2008 року у розмірі 89731,54 грн. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зґявились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. В наданих у судовому засіданні від 02.04.2014 року запереченнях, просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідачі [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зґявились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Суд вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 03.10.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі Відповідач-1), уклали кредитний договір №130/Р-08 (надалі - Договір). Згідно Договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 48000.00 грн. на термін до 02 жовтня 2009 р., а Відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до п.4.1. Договору, за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення Траншу кредиту згідно до умов договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 29,5 відсотків річних. Пункт 4.3. Договору передбачає, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Траншем кредиту в розмірі 50% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Також, згідно до розділу 6 Договору «Відповідальність сторін», при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Відповідно до п. 6.3. та п.6.4. Договору, при порушенні позичальником зобов'язань угоди, позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення штраф у розмірі 2% від суми отриманого кредиту. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не по цільовому призначенню за кожний випадок порушення. Згідно до п. 6.7. Договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, за цією Угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Позивач зобов'язання за даним Договором виконав у повному обсязі, надавши Відповідачу-1 кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач-1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач-1 станом на 04.12.2013 року має заборгованість у розмірі 89731,54 грн., яка складається з: 17765,59 грн. - заборгованість за кредитом; 45239,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 26726, 81 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Підстав не довіряти розрахунку позивача у суду не має. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №130/Р-08, [PERSON] останній раз здійснювала погашення кредитного договору саме 22.08.2011 року. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України проценти за договором кредиту є платою за користування грошовими коштами та є частиною поняття «кредиту». Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ч. 1 ст. 526 зазначеного Кодексу, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема спала неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечується, зокрема неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання, а й від часу такого невиконання. (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Приписами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №130/Р-08, підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON], як поручителів та солідарних боржників, та суд зазначає наступне. З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх обов'язків по кредитному договору №130/Р-08, 25.02.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Кредит» та [PERSON] укладений договір поруки №130/Р-08. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Кредит» та [PERSON], також, 03 жовтня 2008 року був укладений договір поруки №130/Р-08. Відповідно до п. 1 зазначенх Договорів, Боржник зобов'язаний повернути кредит у строк по 02 жовтня 2009 року. Згідно з п. 2 зазначених Договорів, поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обов'язків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обовґязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовґязання боржником. Відповідно до п. 12 даного договору поруки, сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права та інтересу, встановлюється протягом 5 років. Однак, сторонами не встановлено строк виконання даних договорів поруки, оскільки згідно зі ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого повґязана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно зі ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строк виконання основного зобов'язання за Кредитним договором складає 02 жовтня 2009 року. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» предґявив вимогу про погашення заборгованості до [PERSON] та [PERSON] лише 10.10.2013 року, що підтверджується повідомленням № 30.1.0.0/2-266 від 10.10.2013 р., яка була відправлена згідно до реєстру №4998 рекомендованим листом за № вих. 81003HAH2L266. Оскільки кредитор не пред'явив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, суд приходить до висновку, що договор поруки №130/Р-08, укладений 03 жовтня 2008 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], та договів поруки №130/Р-08, укладений 25 лютого 2009 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], є припиненими. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON], як поручителів та солідарних боржників, заборгованості за кредитним договором №130/Р-08. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 39 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК України, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Матеріали справи не містять відомостей, що відповідач [PERSON] зверталась до суду чи позивача з відповідною заявою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial