Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій вказав, що відповідно до укладеного договору № DOXRRC01820201 від 10.11.2007 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 11000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 25.04.2013 р. має заборгованість в сумі 83919,86 грн., яка складається з наступного: 11000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 1452,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4224,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62770,51 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3972,37 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судовий збір у розмірі 839,20 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що дійсно звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про видачу кредиту, проте у видачі кредиту йому було відмовлено, договору № DOXRRC01820201 від 10.11.2007 р. він не підписував. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), установив наступне. Згідно ст..202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути двосторонніми (договори). Згідно ст..203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Однією з вимог до письмової форми правочину за ст..207 ЦК України є його підписання обома сторонами. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст..635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором. За ст..638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст..1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як зазначає позивач, згідно кредитного договору № DOXRRC01820201 від 10.11.2007 р. [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 11000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відсутній примірник зазначеного договору, а також фінансові відомості, що підтверджують факт отримання грошей відповідачем від банку у зазначений період часу. В матеріалах справи наявна заява позичальника № DOXRRC01820201 від 10.11.2007 р. та умови надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.4-14, 79-83). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» підписані головою правління банку, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання та підписи сторін. Також не зазначено жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника. У заяві не зазначено, що неврегульовані у ній питання регулюються відповідно до умов надання кредиту. Також відсутні докази на підтвердження того, що зазначені кошти відповідачу були дійсно перераховані. Таким чином, пред'являючи до відповідача вимогу про повернення кредиту з нарахованими відсотками та неустойкою, всупереч вимог ст..1046 ЦК України, ст..11 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивачем не надано доказів на підтвердження реальності укладення кредитного договору, тобто не доведений факт надання [PERSON] коштів, супроводжувальні документи до якої є невід'ємною частиною заяви позичальника. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 по справі № 1-12/2013 вказав, що з огляду на приписи частини четвертої ст..42 Конституції України, участь у договорі споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободі договору. Цей висновок узгоджується з положенням Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 р. № 39/248, в якій наголошено: визначаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. За цим рішенням Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності, розумності. Крім того, згідно зі ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно з п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Заява позичальник датована 10.11.2007 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звертається до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 30.05.2013 р. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши представлені в силу ст. 60 ЦПК України докази, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено факту укладення з відповідачем кредитного договору, оскільки заява позичальника - це, фактично, пропозиція відповідача укласти кредитний договір, на яку він отримав відмову. Тобто, кредитний договір не було укладено, оскільки даний вид договорів є двостороннім і повинен бути підписаний обома сторонами. Примірника кредитного договору, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, суду не надано. Факт того, що зазначені кошти відповідач дійсно отримав за заявою позичальника DOXRRC01820201 від 10.11.2007 р. у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, оскільки жодних розрахункових відомостей з цього приводу суду не надано. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed