Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року по справі №548/321/14-ц стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 47450,00 грн. Залишок боргу станом на 31.08.2020 року на користь позивача становить 47122,68 грн. Залишок боргу відповідач не сплачує, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних та інфляційні витрати. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 18.09.2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду 22.10.2020 року відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 27.11.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат - Третяк К.П. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді цієї справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд з`ясувавши позицію позивача та його представника, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 01 січня 2012 року близько 02 год. 50 хв. відповідач - [PERSON] , рухаючись на автомобілі марки Skoda Oktavia Tour 1.9 TDI, ДНЗ [NUMBER] , по вул. Леніна в м. Хорол, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем Daewoo Lanos [NUMBER] , ДНЗ [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який від численних травм помер. [PERSON] був сином Позивача. Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 03 квітня 2013 року відповідач [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та засуджений до 4 років 10 місяців позбавлення волі. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2014 року по справі №548/321/14-ц задоволений цивільний позов родичів загиблого [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої злочином та стягнуто з [PERSON] на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 47 450,00 грн. У Хорольському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) здійснюється зведене виконавче провадження №55170129 від 15.11.2017 р. з виконання виконавчого листа №548/321/14-ц за рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача у розмірі 47450,00 грн, яка на даний час в повному обсязі не виплачена відповідачем. Відповідно до довідки Хорольського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) №17.28/12869 від 31.08.2020 р. згідно виконавчого листа №548/321/14-ц, виданого 16.06.2014 року Хорольським районним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 47450 грн. у відшкодування моральної шкоди [PERSON] сплачено 250,00 грн. (квитанція [NUMBER] від 25.05.2016 року), а також позивачу перераховано: - платіжним дорученням №3702 від 13.11.2019 р. кошти у розмірі 7,66 грн., - платіжним дорученням №4043 від 11.12.2019 р. кошти у розмірі 7,66 грн -платіжним дорученням №397 від 07.02.2020 р. кошти у розмірі 7,66 грн. ; -платіжним дорученням №423 від 10.02.2020 р. кошти у розмірі 7,66 грн., -у березні кошти у розмірі 7,66 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); -у квітні кошти у розмірі 7,66 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); -у травні кошти у розмірі 7,66 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); -у червні кошти у розмірі 7,90 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); -у липні кошти у розмірі 7,90 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); -у серпні кошти у розмірі 7,90 грн. (без зазначення дати та номеру доручення); Залишок боргу станом на 31.08.2020 року на користь позивача становить 47122,68 грн. Залишок боргу відповідач не сплачує, тим самим не виконує свого обов`язку щодо відшкодування завданої позивачу шкоди. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За правилами частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Враховуючи вищевказане правовідносини, які склалися між сторонами щодо виконання рішення суду про відшкодування моральної шкоди у вартісному виразі, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 06.06.2012 року по справі № 6-49цс12. За змістом cт. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного суду від 20.12.2010 року по справі № 3-57гс10) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки у даному випадку наявне грошове зобов`язання відповідача у вигляді відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, про що зроблено відповідний висновок у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11. Враховуючи викладене вище, відповідач зобов`язаний на вимогу позивача крім суми основного боргу, сплатити інфляційні втрати та три проценти річних за весь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які є триваючими зобов`язаннями та не можуть бути припинені до повного погашення боргу, обчислюється з моменту подачі позову та обмежений трирічним терміном. Позивач звертався 01.08.2019 року до відповідача з позовом про стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення з 16.06.2016 року по 01.08.2019 року. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25.11.2019 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача 4250,00 грн. 3% річних та 18290,00 грн. інфляційних збитків за користування грошовими коштами за період з 01.08.2016 року по 01.08.2019 року. Враховуючи викладене, позивач визначає період для стягнення 3% річних та індексу інфляції за час прострочення із 02 серпня 2019 року по день звернення до суду (15 вересня 2020 року) на суму боргу 47 122,68 грн. з врахуванням здійснених перерахувань коштів. Відповідно до розрахунку 3% річних за вищевказаний період прострочення становлять 1 590,59 (одна тисяча пятсот девяносто гривень 59 коп.), інфляційні втрати за період прострочення становлять 1 273, 89 ( одна тисяча двісті сімдесят три гривні 89 коп.), всього: 1 590,59 грн. + 1 273, 89 грн. = 2864,48 (дві тисячі вісімсот шістдесят чотири грн. 48 коп.) гривень. З врахуванням вказаного, суд вважає, що зазначені суми 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення, вказані позивачем в розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви, обраховані вірно і, оскільки відповідач односторонньо відмовився від зобов`язання, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для примусового стягнення з нього визначеної позивачем заборгованості. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору та витрат, стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 840, 80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved