Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом і просить стягнути з відповідача за договором позики від 21.11.2013 з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних від простроченої суми 75678,34 грн.; стягнути судові витрати у розмірі 756,78 грн. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, вказали, що 21.11.2013 позивач позичив відповідачу 39500 грн. до 01.01.2014, про що було укладено письмову розписку. Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення суми боргу, але вона не виконала свої зобовязання до цього часу. Відповідач заперечила щодо задоволення позову, вказала, що вона написала цю розписку під психологічним тиском, в результаті фізичного насильства з боку позивача. Ніяких грошей вона від позивача не отримувала. Свідок [PERSON] повідомила, що не була очевидцем подій 23.11.2013. Про обставини позичення коштів позивачем відповідачеві нічого не знає. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України закріплено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Але, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідачем порушено питання щодо укладення договору позики із позивачем внаслідок насильства, однак жодних доказів цієї обставини суду не надано. Показання свідка [PERSON] суд визнає неналежними, оскільки вони не стосуються предмету спору. Факт написання відповідачем розписки 21.11.2013 підтверджується нею самою. Судом досліджено оригінал розписки від 21.11.2013, якою підтверджується отримання відповідачем від позивача 39500 грн. із обовязком їх повернення до 01.01.2014. Розписка містить всі необхідні реквізити та відповідає умовам, визначеним у ст. 1047 ЦК України. Будь-яких доказів щодо вчинення цього правочину (договору позики) під впливом насильства, погроз його застосування чи іншим примусом суду не надано. За таких обставин суд доходить висновку про виникнення 21.11.2013 у відповідача перед позивачем грошового зобовязання на суму 39500 грн, яке мало бути виконано до 01.01.2014. Разом з тим, наданий суду розрахунок заборгованості не відповідає приписам ч. 2 ст.625 ЦК України у частині порядку обрахунку індексу інфляції та 3% річних від суми боргу. Зважаючи на надані відомості про індекси інфляції, за період, який прострочений відповідачем за грошовим зобовязанням (з 01.01.2014 до 01.02.2016), він складає 169,1%. Таким чином, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення складає (39500 грн. Х 169,1%.= 66794,5 грн.), а 3% річних за той самий період (39500 грн. Х (3%х2+0,25%) =2468,75 грн.). Отже, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 21.11.2013 складає 66794,5 грн. + 2468,75 грн. = 69263,25 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позов про стягнення заборгованості з відповідача підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст. 625, 1046-1047, 1049-1051 ЦК України,

Outcome: partial