Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30.08.1985 року по 27.08.2016 року він з відповідачкою перебував у шлюбі. Під час шлюбу у 1988 році він купив у [PERSON] гараж, який знаходиться в [ADDRESS] . 14.01.2015 року право власності на будівлю (гараж) було зареєстровано за [PERSON] Земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів за вищевказаною адресою також зареєстрована на праві власності за [PERSON] 15.01.2014 року. Спірний гараж був придбаний під час перебування в шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя і він має право на Ѕ його частину. З урахуванням того, що він має право на Ѕ частину гаража, до нього переходить і право власності на Ѕ частину земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Тому просить поділити гараж та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] між ним та [PERSON] та визнати за ними право власності на вказане майно по Ѕ частині за кожним, а також стягнути з відповідачки судовий збір, сплачений при поданні позову. Представниця позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідачки позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти поділу гаража та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ його частину. Підтвердив, що зазначений гараж дійсно було придбано в 1988 році на підставі усної угоди купівлі-продажу. При цьому вказав, що земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки вона була надана їй із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації і на неї не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представниці позивача, представника відповідачки, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 30.08.1985 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 03.08.2016 року шлюб було розірвано (а.с.6). За час перебування в шлюбі, у 1988 році, [PERSON] придбав у [PERSON] гараж, розташований по [ADDRESS] , що також не заперечувалось представником відповідачки в судовому засіданні. Відповідно до приписів статей 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинних на час придбання гаража, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користувалося рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавалися рівними Відповідно що ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 95319607 від 22.08.2017 року, 14.01.2015 року за [PERSON] зареєстроване право власності на будівлю, гараж, нежитлову будівлю загальною площе. 40,6 кв.м., розташовану на земельній ділянці в [ADDRESS] (а.с.10). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з приписами ч. 1 ст. 70 СК України частки майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними. У відповідності, до позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи викладені вище правові норми та те, що сторонами не заперечувався факт придбання на набуття права власності на гараж під час шлюбу, суд вважає, що нежитлова будівля, гараж, є спільною сумісною власністю подружжя. Статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно роз`яснень, викладених в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 , «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки, спірний гараж є спільною власністю подружжя та неподільною річчю і не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток і сторони не досягли згоди щодо отримання грошової компенсації за частину спільного майна, тому суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає нежитлову будівлю у їх спільній частковій власності. Заперечуючи позовні вимоги щодо поділу земельної ділянки, представник відповідачки посилався на те, що вказане майно набуте [PERSON] у межах норм безоплатної приватизації, а тому є її особистою приватною власністю. Вказав, що у випадку конкуренції загальної норми ст. 120 ЗК України та спеціальної норми ст. 59 СК України, підлягає застосуванню спеціальна, яка регулює порядок здійснення дружиною, чоловіком права особистої приватної власності. З досліджених в судовому засіданні документів видно, що рішенням 29 сесії 5 скликання від 12.02.2010 року Бобровицької міської ради «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва індивідуальних гаражів» [PERSON] надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 004 га. в [ADDRESS] у власність для будівництва індивідуальних гаражів за рахунок земель міської ради не наданих у власність і користування. В подальшому, згідно рішення виконавчого комітету Бобровицької міської ради №169 від 31.10.2013 року адресу земельної ділянки, дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення якої було надано [PERSON] було змінено на нову - [ADDRESS] . Відповідно до рішення 28 сесії 6 скликання від 23 грудня 2013 року Бобровицької міської ради, було затверджено проект землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки та передано земельну ділянку безоплатно у власність [PERSON] . Державну реєстрацію права власності на земельну ділянка для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 7420610100:01:002:0016 площею 0, 004 га. по [ADDRESS] за [PERSON] було здійснено 15.01.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно і/н 16944452 від 29.01.2014 року (а.с.44). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №61-3478 св 18. Таким чином, посилання представника відповідачки щодо безпідставності застосування постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» не заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Враховуючи викладене вище та те, що гараж, розташований по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і кожному з них належить по Ѕ частині гаража, тому до [PERSON] , як власника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці перейшло право власності і на Ѕ її частину, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, з відповідачки на його користь підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved