Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визначення постійного місця проживання неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що з 01 грудня 2001 року по 26 травня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], від якого мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано по причині зловживання з боку відповідача [PERSON] спиртними напоями. Після розлучення відповідачка забороняла дітям спілкуватися з ним та виконувати, в зв'язку з цим свій батьківський обов'язок по вихованню дитини він не міг. Тому, він із заявою про порядок спілкування з дітьми звернувся до Служби в справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та згідно розпорядження Голови районної державної адміністрації № Р-217/0/305-14 від 22 вересня 2014 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей три дні в тиждень за його місцем проживання, тобто по [ADDRESS], однак відповідачка не виконує дане розпорядження і не пускає дітей до нього. Крім того, [PERSON] зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, часто вчиняє сварки в присутності дітей, дітьми не піклується і умови проживання дітей нестерпні, при цьому вона ніде не працює і тому немає змоги матеріально забезпечувати дітей для їх повноцінного розвитку, навіть забезпечити найнеобхіднішим - продуктами харчування та одягом. В зв'язку з цим, він звернувся до Служби в справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою про можливість постійного проживання дітей за його місцем проживання, а не за місцем проживання відповідачки. Згідно висновку служби у справах дітей №278 від 14.10.2014 року діти можуть проживати за його місцем проживання, а саме по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків. Тобто, місце проживання неповнолітніх дітей визначене по місцю його проживання, ним вважається виваженим та обґрунтованим для забезпечення нормального розвитку неповнолітніх дітей. Тому він вважає, що доцільно визначити місцем проживання неповнолітніх дітей по місцю його постійного проживання, при цьому він усвідомлює покладені на нього в зв'язку з цим обов'язки по вихованню неповнолітніх дітей і бажає їх виконувати належним чином. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення цього спору беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має постійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Він має постійний дохід, оскільки офіційно працює аппаратчиком на Магдалинівському комбікормовому заводі та має у власності земельний пай, з якого також отримує дохід. За місцем проживання та роботи він характеризується позитивно. Відповідач навпаки ніде не працює та не отримує офіційних доходів, зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя, нехтує своїми обов'язками по належному вихованню дітей. Також, на даний він зареєстрував шлюб з [PERSON], з якою разом проживає [ADDRESS] та з ними з 02 листопада 2014 року також постійно проживають і його неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], за якими він разом з [PERSON] піклуються, виховують їх, одягають та вживають заходів щодо їх забезпечення всім необхідним для їх нормального розвитку, навчання та виховання, при цьому діти ходять до дитячого садка та школи в с. Дубравка. В зв'язку з викладеним просить суд визначити постійним місцем проживання його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за місцем його проживання [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі угоди про представництво клієнта адвокатом від 22 грудня 2014 року (а.с. 27) позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав вказаних в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала щодо їх задоволення, посилаючись на те, що дійсно на даний час вона не працює і тому не може в належній мірі забезпечувати дітей, при цьому діти дійсно проживають з позивачем і вона проти цього не заперечує. Представник опікунської ради Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву (а.с. 29), згідно якої просить справу розглянути в їх відсутність. позовні вимоги визнають. Представник третьої особи Служби у справах дітей Магдалинівської РДА Дніпропетровської області - Скрипник С.А., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, враховуючи встановлені обставини та визнання позову відповідачкою [PERSON], при цьому доповнила, що комісією двічі, а саме 09 січня 2015 року та 09 лютого 2015 року з метою перевірки матеріально-побутових умов проживання відповідачки та неповнолітніх дітей здійснювались виходу за місцем проживання [PERSON], однак вдома нікого не було і скласти в зв'язку з цим акт перевірки матеріально-побутових умов по [ADDRESS] не надалось можливим. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити, пояснивши суду, що дійсно на даний час вона уклала шлюб з позивачем і разом з ним, а також його неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає в належному їй житловому будинку по [ADDRESS]. Діти називають її мамою. Дмитро ходить до дитячого садка в с. Дубравка, де вона працює помічником вихователя, а [PERSON] до Дубравської школи з 04 листопада 2014 року, при цьому діти забезпечені всім необхідним для навчання, розвитку та життя. Не заперечує щоб судом було визначено постійним місцем проживання дітей позивача за місцем його проживання разом з нею по [ADDRESS]. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, представник третьої особи [PERSON], третьої особи [PERSON], вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до ч. 4 ст. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлені та визнані відповідачкою [PERSON] наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З 01 грудня 2001 року по 26 травня 2014 року позивач [PERSON], [INFO] (а.с. 3) та відповідачка [PERSON], [INFO] (а.с. 48)перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач та відповідач мають спільних неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 6) та сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Після розлучення відповідачка чинила позивачу перешкоду в спілкуванні з дітьми та виконувати, в зв'язку з цим свій батьківський обов'язок по вихованню дітей. Тому, позивач із заявою про порядок спілкування з дітьми звернувся до Служби в справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та згідно розпорядження Голови районної державної адміністрації № Р-217/0/305-14 від 22 вересня 2014 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей три дні в тиждень за його місцем проживання, тобто по [ADDRESS] (а.с. 13), однак відповідачка не виконує дане розпорядження. Крім того, на [PERSON] в Магдалинівському РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області зареєстровано чотири матеріали щодо неправомірної поведінки з її боку до інших осіб, спричинення тілесних ушкоджень, при цьому деякі правопорушення вчинені нею в стані алкогольного сп'яніння (а.с. 16). Відповідачка з 2006 року ніде не працює, що визнано самою відповідачкою [PERSON] в судовому засіданні та доходу не має і тому згідно її слів немає змоги матеріально забезпечувати дітей для їх повноцінного розвитку, навіть забезпечити найнеобхіднішим - продуктами харчування та одягом. У жовтні 2014 року позивач звернувся до Служби в справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою про можливість постійного проживання дітей за його місцем проживання, а не за місцем проживання відповідачки (а.с. 15). Згідно висновку служби у справах дітей №278 від 14.10.2014 року діти можуть проживати за місцем проживання позивача [PERSON], а саме по [ADDRESS] (а.с. 4). Позивач вважає, що доцільно визначити місцем проживання неповнолітніх дітей по місцю його постійного проживання, при цьому він усвідомлює покладені на нього в зв'язку з цим обов'язки по вихованню неповнолітніх дітей і бажає їх виконувати належним чином. Позивач має постійний дохід, оскільки офіційно працює аппаратчиком на Магдалинівському комбікормовому заводі та має у власності земельний пай, з якого також отримує дохід. За місцем проживання та роботи він характеризується позитивно (а.с. 8, 9, 10, 11, 12). Відповідач навпаки ніде не працює та не отримує офіційних доходів, вживає спиртні напої та вчинює правопорушення, нехтує своїми обов'язками по належному вихованню дітей. Також, на даний час позивач 31 жовтня 2014 року (а.с. 39) зареєстрував шлюб з [PERSON], з якою разом проживає [ADDRESS] та з ними з 02 листопада 2014 року також постійно проживають і його неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], за якими він разом з [PERSON] піклуються, виховують їх, одягають та вживають заходів щодо їх забезпечення всім необхідним для їх нормального розвитку, навчання та виховання (а.с. 37, 38, 51), при цьому діти ходять до дитячого садка та школи в с. Дубравка (а.с. 17, 38). В зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визначити постійним місцем проживання його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за місцем його проживання [ADDRESS] (а.с. 1, 2). Статтею 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 152 ЦК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Право позивача на визначення постійного місця проживання його малолітніх дітей з ним підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами приведеними та проаналізованими судом вище, а також визнанням позовних вимог самою відповідачкою [PERSON] Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає, що є всі законні підстави задовольнити позов і визначити постійним місцем проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання їх батька - позивача [PERSON] по [ADDRESS], оскільки згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки, законність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову відповідає вимогам чинного законодавства і обґрунтована на обставинах справи та доказах необхідності визначення постійним місцем проживання малолітніх дітей за місцем проживання їх батька - позивача [PERSON], враховуючи інтереси малолітніх дітей та захист їх законних прав на належне виховання, навчання та життя, суд вважає за необхідним постановити рішення про визначення постійним місцем проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання їх батька [PERSON] по [ADDRESS]. Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України). На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved