Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями по [ADDRESS] в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Представник позивача Златі Д.С. (ордер серії ОД № 181244 від 08.02.2016 р.) уточнив позовні вимоги та просив визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] , який складається в цілому із: житлового будинку літ. А, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі 1-3, 6, спорудження 4-5. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явився, від представника позивача Златі Д.С. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належними чином, в порядку ч. 10 ст. 187 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, відзив на позов не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними, відзив на позовну заяву відповідач не направив, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, таким чином є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS] , власники [PERSON] та [PERSON] , самочинні споруди прибудова «б», сарай «Д»; акт приймання до експлуатації житлового будинку по [ADDRESS] ; рішення № 244 від 11.08.1993 р. про ввод до експлуатації житлового будинку; договір дарування від 14.04.1994 р.; домова книга; звіт про проведення незалежної оцінки вартості Ѕ частки житлового будинку по [ADDRESS] ; квитанції про сплату комунальних платежів та земельного податку; протокол опиту [PERSON] за її згодою відповідно п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 22.05.2019 р.. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що [PERSON] є власником Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.04.1994 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.03.1994 р.. Відповідач з 1993 р. не проживає в будинку та знятий із реєстрації як такий, що не проживає в ньому. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить Ѕ частина житлового будинку по [ADDRESS] (акт прийомки до експлуатації закінченого будівництва житлового будинку від 09.08.1993 р., рішення № 244 від 11.03.1993 р. про ввід до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] ). З 1993 р. позивач відкрито та безперервно володіє усім будинком, мешкає в ньому, сплачує комунальні платежі і несе інші витрати з володіння цим майном, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг, які знаходяться в матеріалах справи. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає, що за ним може бути визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , в порядку ст.. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивач з 1993 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком по [ADDRESS] , Ѕ частина якого належить йому на праві приватної власності, а інша Ѕ частина належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 14.04.1994 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.03.1994 р.. З 1993 р. відповідач не мешкає у даному житловому будинку на знятий з реєстрації. У зв`язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , в порядку ст.. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] , за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved