Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON]\~ про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини. Позивач вказав, що відповідно до вироку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від «29» жовтня 2014 року у справі № 310/7671/14-к, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 272 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з адміністративно-розпорядчими функціями на виробництві строком на два роки. На підставі ст.ст. 1. п. «в», 9, 10 Закону України «Про амністію, у 2014 році відповідача звільнено від відбування основного та додаткового покарання. Дочірнім підприємством «Бердянський завод сільгосптехніки» ПАТ «Бердянський «Агротехсервіс» на користь потерпілого [PERSON] сплачено в повному обсязі, в рахунок відшкодування матеріальних збитків 4000 (чотири тисячі) гривень, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 71000 (сімдесят одну тисячу гривень), 00 коп. Враховуючи те, що [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину-передбаченого ч.2. ст. 272 КК України, а Дочірнє підприємство» «Бердянський завод сільгосптехніки» Приватного акціонерного товариства «Бердянська «Агротехсервіс» відшкодував завдану відповідачем шкоду, то саме він має відшкодувати шкоду позивачу в порядку регресу відповідно до п.1 ст. 1191 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, викладені в позовній заяві і прохав суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнав і вважав, що у задоволенні позову слід відмовити з тих підстав, що позивачем пропущений річний строк звернення до суду, передбачений ч.3 ст. 233 КзПП України, оскільки в даному випадку між сторонами виникли правовідносини, які регулюються трудовим законодавством. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] наказом № 149-к від 17.10.2008 року був призначений на посаду головного механіка Дочірнього підприємства «Бердянського заводу сільгосптехніки» приватного акціонерного товариства «Бердянський «Агротехсервіс». Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорзької області від 29.10.2014 року, який набув законної сили 29.11.2014 року встановлено, що 25 липня 2013 року внаслідок винних дій відповідача- Поспєлова С.М. (який працював у позивача головним механіком) відбулося травмування слюсаря механоскладальних робіт 2 р. складальної дільниці [PERSON], який через недотримання [PERSON] правил безпеки та посадових обов'язків був допущений [PERSON] до роботи. Відповідно до вищевказаного вироку суду [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину, передбачено ч. 2 ст. 272 КК України (порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою) та був задоволений цивільний позов потерпілого [PERSON] про стягнення з Дочірнього підприємства «Бердянського заводу сільгосптехніки» приватного акціонерного товариства «Бердянський «Агротехсервіс» матеріальних збитків у розмірі 4000 грн. та моральної шкоди у розмірі 71000 гривень. Судом встановлено, що позивач відшкодував заподіяну відповідачем шкоду потерпілому шляхом перерахування грошових коштів, а саме: 31.10.2014 року в сумі 37500 грн. -дана обставина підтверджується платіжним дорученням № 1362 від 31 жовтня 2014 року, та 10.12.2014 року в сумі 37500 грн. - дана обставина підтверджується випискою по банківському рахунку з 10.12.2014 року до 10.12.2014 року. Встановлено, що з позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником позивач звернувся у листопаді 2013 році - дана обставина підтверджується датою реєстрації судом позову (вих. № 235 від 23.11.2016 року) . Отже, в ході судового розгляду встановлені факти, що на час заподіяння шкоди відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, шкода, завдана відповідачем під час виконання ним трудових (службових) обов'язків та шкода третій особі відшкодована позивачем. Із вищезазначених обставин випливає, що між сторонами виникли правовідносини за регресною вимогою підприємства до працівника, що грунтується на виконанні позивачем деліктного (позадоговірного) зобов'язання перед третьою особою, яке виникло через заподіяння третій особі шкоди відповідачем під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності учасників. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх під працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Отже, у визначенні правового регулювання спірних правовідносин вирішальним є факт перебування відповідача у трудових правовідносинах на час заподіяння шкоди і тс, що шкода завдана при виконанні відповідачем трудових обов'язків, а тому питання відшкодування шкоди повинно вирішуватися також із застосуванням норм трудового законодавства. Цей висновок підтверджується роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено: за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Як вже було зазначено, положення ЦК України, застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ст. 9 ЦК України). Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя ст. 233 КЗпП України). Як роз'яснено в абзаці третьому пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, судам необхідно перевіряти, чи додсржаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стазо відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Правовий висновок про застосування встановленого ч. З ст. 233 КЗпП України річного строку для звернення підприємства до суду з позовом у порядку регресу за ст. 1191 ЦК України викладений Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 року № 6-1654цс 1 5 при перегляді судового рішення з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права. В силу частин першої та другої ст. 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Позивачем не дотримано встановленого ст. 233 КЗпП України річного строку для звернення до суду з позовом, поважних причин його пропуску не доведено. Згідно із абзацом 3 п. 1 1 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини.суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В ході судового розгляду суд ставив на обговорення питання стосовно пропуску позивачем річного строку, передбаченого ст.233 КзПП України для звернення до суду. Представник позивача не надав пояснення про причини пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки вважав , що строк звернення до суду ним не пропущений і в даному випадку необхідно застосувати трирічний строк звернення до суду, передбачений ст.. 257 ЦК України, оскільки вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються виключно нормами цивільного законодавства. В зв»язку з тим, що судом встановлено, що річний строк звернення до суду позивачем пропущений і не наведено причин пропуску цього строку, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі\~ ч. 9 ст. 441, ст.ст.\~1172, 1187, 1191 ЦК України, ч.2 ст. 233 КЗпП України, Постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та\~

Outcome: dismissed