Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив суд визнати [PERSON] та її неповнолітню дитину [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] В даному будинку, зареєстрована відповідач зі своєю малолітньої дитиною [PERSON], [INFO], які з 2009 року в даному будинку не проживають, відповідач комунальні послуги не сплачує, добровільно з реєстраційного обліку з дитиною не знялась, чим вчиняє позивачу перешкоди у користуванні його майном. Відповідно до ст. 279 ЦПК України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження з викликом відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, до початку розгляду справи надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.44). Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку (а.с.33, 42). Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, до початку розгляду справи надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, наполягали на частковому задоволенні позовних вимог (а.с. 35,36) Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи видно, що позивач є власником будинку [ADDRESS] про що свідчать свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 12.12.1997 (а.с. 13), та рішення Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 46 від 16.05.217 (а.с. 16) про уточнення поштової адреси. Відповідно до довідки Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 3445 від 18.10.2018 (а.с.23), за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідач [PERSON], зі своєю малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] (а.с. 15), які фактично за зазначеною адресою не проживають. Відповідач по справі є колишньою дружиною сина позивача, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.14) та копія рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 06.09.2018 (а.с.21-22). Згідно акта складеного мешканцями [ADDRESS] від 25.10.2018, затвердженого депутатом Виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.24), відповідач [PERSON], разом зі своєю малолітньої дитиною, [INFO], з 2009 року не проживають за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS]. У відповідності зі ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, дії відповідача по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні йому користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним йому на праві власності майном, є неправомірними та такими що порушують його законні права та інтереси, передбачені ст. 41 Конституції України. Крім цього, у відповідності зі ст.ст. 150, 155 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Оскільки відповідач своїми діями порушує законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст. 391 ЦПК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 10 ЖК України, громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Згідно ст. 18 цього Кодексу управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно з ч.1 ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України в разі відсутності особи понад установлені строки в місці постійного проживання, така особа визнається такою, що втратила право користування житловим приміщенням в судовому порядку. За змістом ст.11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи, що відповідач не надала доказів того, що між нею та позивачами є інша домовленість про користування житлом, чи про поважність причин не проживання у будинку позивача протягом одного року, суд приходить до висновку, що відповідач з малолітньою дитиною втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Крім того відповідно до положення п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 704,80 гривень (а.с.1).

Outcome: approved