Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що між ним та відповідачем було укладено декілька договорів позики. Так 17.12.1997 року [PERSON] позичив у нього 13 000 доларів США, на строк до 17.01.1998 р. Розмір боргу станом на 08.01.2014 року становить 12900 доларів США, що становить 103109,70 грн. згідно курсу НБУ, оскільки [PERSON] частково сплатив борг згідно даного договору позики в жовтні - листопаді 2013 року в сумі 100 доларів США. Факт укладення договору та одержання грошей підтверджується розпискою. 22.04.1998 року [PERSON] позичив у нього ще 5000 доларів США на строк до 22.07.1998 р. Розмір боргу станом на 08.01.2014 року становить 4900 доларів США, що становить 39165,70 грн. згідно курсу НБУ., оскільки [PERSON] частково сплатив борг згідно даного договору позики в жовтні - листопаді 2013 року в сумі 100 доларів США. Факт укладення договору та одержання грошей підтверджується розпискою. 03.12.1999 року [PERSON] позичив у нього ще 5000 доларів США на строк до 01.03.2000 р. Розмір боргу станом на 08.01.2014 року становить 4900 доларів США, що становить 39165,70 грн. згідно курсу НБУ., оскільки [PERSON] частково сплатив борг згідно даного договору позики в жовтні - листопаді 2013 року в сумі 100 доларів США. Факт укладення договору та одержання грошей підтверджується розпискою. Незважаючи на наявність боргових зобов'язань відповідач не повертає суму заборгованості по укладеним договорам позики та відсотки, які нараховані за користування даними грошовими коштами, постійно переносить дату останнього розрахунку, а тому просив стягнути з [PERSON] 112700,00 доларів США, що еквівалентно 900811,10 грн., згідно офіційного курсу НБУ станом на 08.01.2014 року (в тому числі 22700 доларів США - основного боргу, що еквівалентно 181441,10 грн. та 90000,00 доларів США відсотків, що еквівалентно - 719370,00 грн.), а також судові витрати в сумі 3654,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та покликаючись на заперечення відповідача [PERSON] вказав, що між сторонами дійсно тричі було укладено договори позики, так 17.12.1997 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 24700,00 грн, що на той момент у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 13000 доларів США, та на підтвердження цього надав йому розписку від 17.12.1997 року. Дані кошти в сумі 14000 доларів США [PERSON] повернув позивачеві ще 14.01.1998 року. 22.04.1998 р. [PERSON] повторно позичив у [PERSON] 10250,00 грн., що на той час у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 5000 доларів США та на підтвердження цього надав йому розписку від 22.04.1998 р. На початку липня 1998 року [PERSON] повернув [PERSON] кошти в сумі 5350 доларів США. 03.12.1999 р. [PERSON] повторно позичив у [PERSON] 5000 доларів США, що на той час у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 10250,00 грн. та на підтвердження цього надав йому розписку від 03.12.1999 р. Приблизно в кінці січня на початку лютого 2000 року [PERSON] достроково повернув [PERSON] позичені грошові кошти у розмірі 5900 доларів США. Жодної розписки на підтвердження факту повернення грошових коштів [PERSON] не писав, а віддати попередньо написані боргові розписки від 17.12.1997р., 22.04.1998р. та 03.12.1999 р. відмовився, покликаючись на те, що не пам»ятає де вони є. Окрім того, сам відповідач [PERSON] в поданому до суду запереченні та його представник [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні просили застосувати строки позовної давності, так як [PERSON] звернувся з позовом після спливу майже 13 (тринадцяти) років з моменту закінчення строку позовної давності за першими двома договорами позики та майже 11 (одинадцяти) років з моменту закінчення строку позовної давності за останнім договором позики. При цьому, у позовній заяві не просить суд визнати поважними причини пропущення позовної давності та не зазначає про такі причини пропуску позовної давності взагалі, а тому просили в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.12.1997р., 22.04.1998р. та 03.12.1999 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики. Відповідно до умов договору від 17.12.1997 року позивач передав, а відповідач отримав 24700,00 грн, що у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 13000 доларів США, на строк до 17.01.1998 р. Відповідно до умов договору від 22.04.1998 року позивач передав, а відповідач отримав 10250,00 грн., що на той час у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 5000 доларів США , на строк до 22.07.1998 р. Відповідно до умов договору від 03.12.1999 року позивач передав, а відповідач отримав 5000 доларів США, що на той час у відповідності до курсу гривні до долара США відповідало 10250,00 грн., на строк до 01.03.2000 р. Відповідно до вимог ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином зазначенні, правовідносини регулюються Цивільним Кодексом УРСР від 18.07.1963 року. У відповідності до вимог ст. 374 ЦК УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно вимог ст. 375 ЦК УРСР, договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій фірмі. Статтею 170 ЦК УРСР передбачено, що проценти по грошових зобов'язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі. У відповідності до вимог ст.. 216 ЦК УРСР зобов'язання припиняється, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається. Розписка може бути замінена написом на борговому документі, що повертається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. При відмові кредитора видати розписку, повернути борговий документ або відмітити в розписці неможливість його повернення, боржник вправі затримати виконання. В цьому випадку кредитор вважається таким, що прострочив. Згідно з вимогами ст..71 ЦК УРСР загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня , коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічні правові норми щодо підтвердження виконання зобов'язання, загального строку позовної давності та початку його перебігу містяться і в ЦК України. Так, відповідно до ст.. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов»язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У відповідності до вимог ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів не підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] звернувся з даним позовом після спливу майже 13 (тринадцяти) років з моменту закінчення строку позовної давності за першими двома договорами позики та майже 11 (одинадцяти) років з моменту закінчення строку позовної давності за останнім договором позики. У відповідності до вимог ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Outcome: dismissed