Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право на земельну ділянку (середню земельну частку) площею 1.56 в умовних кадастрових гектарах в порядку спадкування за законом після смерті його батька, [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на земельну частку (пай), Відповідачі по справі, тобто дружина померлого, [PERSON] та син, [PERSON], відмовилися від свїх спадкових прав. Відтак, позивач, як спадкоємець після смерті батька, звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримав відмову у видачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, що позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають. Згідно ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних міркувань. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з п.6 постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двру може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили право на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Судом встановлено і це підтверджено документально той факт, що позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON]. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР , при спадкоємстві за законом, спадкоємці першої черги є в рівних частках діти,( у тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. за №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами пзовного провадження. Згідно Витягу із Книги реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай) спадкодавцеві [PERSON] на підставі розпорядження голови Жидачівської ДРА від 10.12.1997 року № 775 видано Сертифікат, серія [NUMBER], на право на середню земельну частку (пай) розміром 1.56 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться на території Лівчицької сільської ради Жидачівського району Львівської області. На даний час, у зв»язку з утворенням Гніздичівської об»єднаної територіальної громади, куди ввійшла і Лівчицька сільська рада, середня земельна частка (пай) знаходиться на території Гніздичівської селищної ради. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України прав власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», роз»яснено, щ відповідно до ст..1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкоємця державним актом на прав власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем по закону після смерті батька, оскільки його мати [PERSON]та брат [PERSON] відмовилися від своїх спадкових прав, та таким, що спадщину фактично прийняв, оскільки після смерті батька продовжує проживати у спадковому будинковолодінні, обробляє присадибну земельну ділянку, отримує від фермера натуральну оплату за користування останнім, земельною ділянкою (паєм), який належить батькові позивача, що свідчить про те, що позивач вступив у володіння та управління спадковим майном. Постановою завідувача Жидачівської ДНК № 30/02-31 від 12 січня 2018 року, позивачу [PERSON]відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька у зв»язку з відсутністю у нього правовстановлюючого документу на спадкове майно. Таким чином, враховуючи те, що позивач оформити право власності на спадкове майно в нотаріальному порядку не має можливості у зв»язку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, відповідачі в письмовій формі позовні вимоги визнали, що не суперечить закону, не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб, будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тму, беручи до уваги наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чинм кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв»язок у сукупності, суд вважає позо обґрунтованим та таким, щ підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved