Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Компанії «StreamLine Shipping F.Z.C.» про визнання правочинів недійсними та відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21.07.2013 між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мацібурою О.В., відповідно до п. 1 якого відповідачу були передані у власність грошові кошти в сумі 103909,00 грн., що еквівалентно 13000,00 дол. США за курсом, встановленим НБУ на момент передачі. Відповідно до п. 2 договору, відповідач узяв на себе зобов`язання повернути позивачу суму в термін до 21.12.2013 року включно, на умовах, встановлених договором, згідно з графіком, встановленим п. 3 договору. Разом з тим, станом на 30.04.2015 грошові кошти ні повністю, ні частково позивачу не повернуті. 31.08.2013 [PERSON] у позивача взяв у борг грошові кошти у розмірі 4000,00 грн., що, за погодженням сторін на момент отримання, було еквівалентно 500,00 дол. США, строком до 15.09.2013, про що відповідач власноручно написав розписку. Зазначену суму позичальник зобов`язувався повернути у гривнях в еквіваленті по курсу долару США, встановленому НБУ, на день повернення. 07.10.2013 [PERSON] отримав у борг у позивача ще 500,00 дол. США, строком до 01.11.2013, що також підтверджується власноруч написаною розпискою. Зазначені грошові кошти в повному обсязі також відповідачем не повернуті. У відповідності до гарантійного листа від 21.07.2013, компанія «StreamLine Shipping F.Z.C.» гарантувала усіма своїми активами [PERSON] виконання усіх зобов`язань [PERSON] за договором позики грошових коштів, засвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мацібурою О.В., за реєстровим номером 593, включаючи основну суму боргу та пеню. Просить визнати недійсним договір позики від 21.07.2013, укладений [PERSON] та [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мацібурою О.В.; визнати недійсним договір позики від 31.08.2013 року, укладений [PERSON] та [PERSON] на суму 4000,00 грн.; визнати недійсним договір позики від 07.10.2013 року, укладений [PERSON] та [PERSON] на суму 500,00 дол. США; стягнути солідарно з [PERSON] та компанії «StreamLine Shipping F.Z.C.» подвійну суму збитків, заподіяних діями [PERSON] у розмірі 26000,00 дол. США; стягнути з [PERSON] подвійну суму збитків, заподіяних ним у розмірі 1000,00 дол. США та 8000,00 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 25.05.2015, позовну заяву повернуто позивачу для подачі до належного суду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.07.2015, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу судді Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2015 скасовано, матеріали цивільної справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2015, дану цивільну справу передано судді Печерського районного суду м. Києва Новаку Р.В. Ухвалою судді від 20.07.2015 відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. До суду, від представника позивача, надійшла заява про проведення заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про час та день слухання справи повідомлялися у встановлений законом порядок. Причини неявки суду невідомі. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мацібурою О.В., відповідно до п. 1 якого відповідачу були передані у власність грошові кошти в сумі 103909,00 грн., що еквівалентно 13000,00 дол. США за курсом, встановленим НБУ на момент передачі. Відповідно до п. 2 договору, відповідач узяв на себе зобов`язання повернути позивачу суму в термін до 21.12.2013 включно, на умовах, встановлених договором, згідно з графіком, встановленим п. 3 договору. Разом з тим, станом на 30.04.2015 грошові кошти позивачу не повернуті. 31.08.2013 [PERSON] у позивача узяв у борг грошові кошти у розмірі 4000,00 грн., що, за погодженням сторін на момент отримання, було еквівалентно 500,00 дол. США, строком до 15.09.2013, про що відповідач власноручно написав розписку. Зазначену суму позичальник зобов`язувався повернути у гривнях в еквіваленті по курсу долару США, встановленому НБУ на день повернення. 07.10.2013 [PERSON] отримав у борг у позивача ще 500,00 дол. США, строком до 01.11.2013, що також підтверджується власноруч написаною розпискою. Зазначені грошові кошти в повному обсязі також відповідачем не повернуті. У відповідності до гарантійного листа від 21.07.2013, компанія «StreamLine Shipping F.Z.C.» гарантувала усіма своїми активами [PERSON] виконання усіх зобов`язань [PERSON] за договором позики грошових коштів, засвідченим нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мацібурою О.В., за реєстровим номером 593, включаючи основну суму боргу та пеню. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18.10.2017 у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати, робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно укладено договір позики від 21.07.2013, а [PERSON] , 31.08.2013 та 07.10.2013 ще додатково написано розписки про отримання грошових коштів за цим договором, а відтак, суд дійшов висновку про наявність договірних правовідносин між сторонами. Так, договір та розписки, на підставі яких позивач просить стягнути заборгованість, містять умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Відповідач договір позики не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Досліджені в судовому засіданні договір від 21.07.2013, розписки [PERSON] від 31.08.2013 та від 07.10.2013, підтверджують факт отримання ним від [PERSON] в борг на суму 13000,00 дол. США, 4000,00 грн., 500,00 дол. США. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі та розписках грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі та розписках, відповідачем суду не надано. Станом на дату розгляду справи, боргові розписки та договір перебувають у кредитора, що, за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 цього Кодексу, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15. Відповідно до 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи оплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON] та Компанії «StreamLine Shipping F.Z.C.» подвійну суму збитків, заподіяних діями [PERSON] , зазначаючи, що прострочення виконання відповідачем свого фінансового зобов`язання по поверненню коштів є підставою для нарахування і стягнення даних сум. З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, в строк до 30.04.2015, 15.09.2013, 01.11.2013 грошові кошти за договором позики в розмірі 13000,00 дол. США, 4000,00 грн., 500,00 дол. США йому не повернув, а тому, суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача подвійної заборгованості за договором позики, здійснених за правилами ст. 625 ЦК України, в розмірах, що наведені у розрахунках позивача. Тому, відповідач має сплатити позивачу запозичені гроші у сумі 13000,00 дол. США, 1000,00 дол. США та 4000,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Беручи до уваги, що порушення зі сторони відповідача є істотним, оскільки він не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, отримав гроші та не віддав їх у встановлені договором та розписками строки позивачу, тому суд вважає, що договори позики грошових коштів від 21.07.2013, 31.08.2013, 07.10.2013, укладені між позивачем та відповідачем мають бути розірвані, та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти, сплачені позивачем за цим договором в сумі 13000,00 дол. США, 500,00 дол. США та 4000,00 грн. Відтак, позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в зв`язку з чим підлягають частковому задоволенню, в межах сум, які були позичені. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Outcome: partial