Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON], та просив вселити його в квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в зазначену квартиру він вселився в липні 1977 року на підставі ордеру від 21.07.1977р. №Г304574. В зазначеній квартирі також зареєстровані, яка вказує Позивач, його дочка [PERSON], зять [PERSON] та їх дочка [PERSON]. [PERSON] пояснює, що з 10.09.2012р. у зв'язку з тяжким захворюванням він лікувався в стаціонарному режимі в лікувальному закладі, а після повернення з лікування Відповідачі відмовили йому у доступі в квартиру, змінивши в подальшому замки у вхідних дверях. Позивач вказує, що Відповідачі подавали позов про визнання його таким, що втратив право користування житлом (квартирою), проте після скасування заочного рішення про задоволення позову справа була розглянута заново, і у задоволенні позову Відповідачів до нього було відмовлено рішенням від 24 червня 2014 року. Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 04.11.2014р. залишив в силі рішення суду першої інстанції, підтвердивши право Позивача на користування квартирою. В той же час, як зазначає Позивач, Відповідачі продовжують чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, у зв'язку з чим він просить вселити його в примусовому порядку. В судовому засіданні Позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що в період, коли вважалось чинним заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року, Відповідачі скористались тим, що його було знято з реєстрації, і здійснили приватизацію квартири без його участі. В той же час Позивач вважає, що за ним зберіглося право користування квартирою, а процедуру приватизації він оскаржуватиме в окремому порядку. Представник Відповідача [PERSON] до початку розгляду справи по суті наполягав на зупиненні провадження у справі до вирішення справи порушеної за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом, проте у судове засідання під час розгляду справи по суті не з'явився, заперечень проти позову не надав. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] також до суду не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. За згоди Позивача суд ухвалив розглядати справу відсутність Відповідачів із постановленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення Позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі ордеру №Г 304574 від 21.07.1977р. [PERSON] разом із сім'єю, що складалась з чотирьох осіб (його, дружини та двох дітей), вселився у квартиру [ADDRESS]. (а.с. 129) З 16 серпня 1977 року Позивач значиться зареєстрованим у вказаній квартирі. Станом на 20 травня 2015 року окрім Позивача у квартирі також зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 6) Встановлено, що у 2013 році [PERSON] зверталась до суду із позовом до [PERSON] з вимогами про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з тривалою відсутністю в квартирі. Заочним рішенням від 03.12.2013р. позову було задоволено (а.с. 11), і після скасування реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою, іншими наймачами квартири була ініційована процедура приватизації квартири, і на підставі розпорядження відділу приватизації державного житла управління ЖКГ Солом'янської районної в м. Києві РДА №45940 від 07.03.2014р. квартира була передана у спільну часткову власність в рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 46) Встановлено, що після скасування заочного рішення від 03.12.2013р. за результатами повторного розгляду справи у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Залишаючи позов без задоволення суд звернув увагу на наявність поважних причин непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], зокрема: наявності конфліктних відносин та перешкод у користуванні квартирою з боку [PERSON] Ухвалою від 04 листопада 2014 року Апеляційний суд м. Києва підтвердив відсутність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. (а.с. 14-15) Зі слів Позивача судом встановлено, що йому продовжують чинитися перешкоди зі сторони Відповідачів у користуванні квартирою, він до цього часу не має до неї доступу, у зв'язку з чим його права порушуються. Встановлено, що у вересні 2015 року [PERSON] повторно звернулась до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. В той же час суд враховує, що зазначений позов поданий вже після відкриття провадження у даній справі, а тому розцінюється як спроба затягнути її розгляд. На момент подання Позивачем позову право [PERSON] на користування житловим приміщенням а також наявність перешкод у користуванні ним з боку [PERSON] підтверджувалось судовим рішенням, яке набрало чинності. При цьому факт приватизації квартири Відповідачами та Третьою особою не впливає на зазначене вище право Позивача. У відповідності до положень ст.9 Житлового кодексу Української РСР до прав наймача та членів його сім'ї належить право безстроково користуватись жилим приміщенням відповідно до його призначення та умов договору. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Крім того, частина 1 статті 405 Цивільного кодексу України також встановлює право члена сім'ї власника житла, який проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. За таких обставин позов [PERSON] слід вважати обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved