Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, та в якому просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також малолітнього [PERSON] такими, що втратили право на користування жилою площею у будинок [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником зазначеного будинку. У будинку зареєстрований він, його колишня дружина [PERSON] , донька [PERSON] та внук, які не проживають у будинку тривалий час та не несуть витрати на утримання будинку. Їх місце проживання йому не відомо. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що колишня дружина позивача та донька виїхали з будинку приблизно в середині 2017 року, забравши із собою всі свої особисті речі, просять позов задовольнити. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідачів, які письмового відзиву не подали, до суду не з`явилася, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення, а позивач не заперечує проти такого розгляду. У судовому засіданні представник третьої особи пояснила, що орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради категорично заперечує проти задоволення позовної вимоги про визнання дитини та його матері - відповідача [PERSON] такими, що втратили права користування житлом у спірному будинку, оскільки відсутні будь-які докази того, що дитина на час розгляду справи у суді забезпечена іншим житлом, при вирішені інших позовних вимог покладається на розсуд суду. 28 травня 2019 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. 29 серпня 2019 року ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 2-1832/11, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 19 березня 1988 року реєстровий № 5827 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 серпня 2008 року реєстраційний № 18205459 /а.с.6,8/. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 1982 року, який між сторонами розірвано 17 травня 2005 року /а.с.14/. Від шлюбі у них народилася донька - відповідач [PERSON] прізвище [PERSON] , [INFO] . З 02 вересня 2006 року відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у шлюбі в них народився [PERSON] , [INFO] /а.с.16/. З довідки ЛКП «Нове» про склад сім`ї і прописки від 08 травня 2019 року № 1641 убачається, що в будинку по [ADDRESS] зареєстровано чотири особи, а саме: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , яка зареєстрована у вказаному будинку з 16 січня 1983 року, донька позивача [PERSON] - з 30 січня 2001 року та його малолітній онук [PERSON] - з 01 квітня 2010 року /а.с.50/. Таким чином, судом достовірно з`ясовано, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та малолітній [PERSON] кожний у свій час вселилися до будинку по [ADDRESS] та зареєстровані у такому за згодою власника, як члени сім`ї позивача [PERSON] . Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірній квартирі з середини 2017 року і тому втратили право на користування жилим приміщенням, такий висновок суду ґрунтується на наступних доказах. Так, з пояснення позивача [PERSON] убачається, що відповідачі у середині 2017 року виїхали з будинку [ADDRESS] та забрали свої речі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає у будинку [ADDRESS] , з його будинку видно подвір`я будинку позивача, він багато років не бачив колишню дружину позивача та його доньку, а також, не бачив ніяких жіночих й дитячих речей у будинку позивача. З актів ЛКП «Нове» від 03 грудня 2018 року, 25 лютого 2019 року, 06 травня 2019 убачається, що відповідачі та малолітній [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] /а.с.51-53/. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що існують поважні причини непроживання відповідачів у спірному будинку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, у якості правових підстав посилається на статтю 71 ЖК України, вказуючи на те, що відповідачі не проживають у спірному будинку протягом тривалого часу, а також, зазначає про наявність підстав, передбачених статтею 391 ЦК України. У даній конкретній справі суд, виходячи з принципу jura novit curia («суд знає закони»), вважає, що невірна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Повнолітні син (донька) є членами сім`ї власника лише в тому разі, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України). Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Колишня дружина позивача - відповідач [PERSON] та його донька [PERSON] , яка має свою сім`ю та виховує малолітнього сина, у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК України є колишніми членами сім`ї позивача, як власника будинку. Беручи до уваги, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , а відповідачі [PERSON] та [PERSON] з середини 2017 року не проживають у спірному будинку, комунальні послуги не оплачують, суд приходить до висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України з огляду на їх відсутність без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідачі суду не надали. Щодо посилання позивача у позову на статтю 71 ЖК України, як на правову підставу, яка на його думку мала б слугувати підставою для задоволення позову, то суд вважає за необхідним зазначити наступне. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України), яким не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Отже стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають (пункт 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам було роз`яснено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. За таких обставин, неправильне посилання позивача на конкретну статтю матеріального закону, як на правову підставу не є визначальним при вирішенні даного конкретного спору. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов в частині вимог про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщення у будинку [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, то така вимога не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Відповідно до частини 4 та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, навіть і разом із батьками, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Позивач [PERSON] не надав суду доказів того, що батьки малолітнього [PERSON] мають у власності або в користуванні інше житло, а відтак, визнання дитини такою, що втратила право на користування єдиним її житлом може призвести до грубого порушення її прав та інтересів на житло. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Як убачається з пояснення представника третьої особи, орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради категорично заперечує проти задоволення позовної вимоги про визнання дитини такою, що втратила права користування житлом у спірному будинку, оскільки відсутні будь-які докази того, що дитина на час розгляду справи у суді забезпечена іншим житлом. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього [PERSON] у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки він у силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені, як статтями 71,72 України, так і статтею 405 ЦК України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він був зареєстрований його матір`ю за згодою його діда - власника будинку та який був членом сім`ї власника. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 22 листопада 2018 року № 591/4595/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року № 368/750/16-ц, що ухвалені у подібних правовідносинах. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені вимоги позову про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням слід відмовити. Беручи до уваги, що позовні вимоги до відповідача [PERSON] задоволені у повному обсязі, а вимоги до відповідач [PERSON] частково, то виходячи з положень статті 141 ЦПК України, суд вважає, що на користь позивача с відповідача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у повному обсязі в розмірі 768,40 грн., а з відповідача [PERSON] лише половина від сплаченого судового збору, тобто 384,20 грн.

Outcome: partial