Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив поновити його на посаді доцента кафедри гуманітарних дисциплін ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» з виплатою заробітної плати за жовтень 2017 року та вихідної допомоги у розмірі не меншому середньомісячного заробітку у зв'язку зі звільненням згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату). Також просив виплатити 12 посадових окладів, що не були виплачені протягом 12 років, як штатному науково-педадогічному працівникові при наданні щорічних відпусток, повернути йому внески в звязку з бездіяльністю профспілки та виплатити компенсацію за моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював у ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» з 01.02.1996 року викладачем. З 03.03.2003 року працював на посаді доцента кафедри гуманітарних дисциплін і був звільнений у зв'язку зі скороченням штатів 17.10.2017 року. Вважає своє звільненні незаконним з огляду на наступне. 31.07.2017 року до дому позивача, коли він знаходився у щорічній відпустці, прийшов чоловік з інспектором з кадрів і запропонували прийняти попередження про скорочення його посади. Позивач до квартири їх не впустив. 14.08.2017 року позивач отримав по пошті лист з попередженням про його звільнення, що є порушенням ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до якої позивача повинні були особисто попередити, а не засобом поштового зв'язку. Крім того, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці роботодавець пропонує працівникові іншу посаду на тому ж підприємстві, однак цього керівництвом ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» зроблено не було. Розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з підстави скорочення штату може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є позивач. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника на якого воно внесене. Однак, позивач зазначив, що ніякого засідання профспілкового комітету не було. В персональному попередженні не було чітко зазначено по якій причині позивача буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме ліквідація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників. Також зазначив, що трудову книжку йому видали після закінчення робочого часу та в наказі про звільнення було неповно зазначено посаду з якої його було звільнено. Заробітну плату за жовтень 2017 року позивачу не виплатили так само як і вихідну допомогу при звільненні. Вважає, що відповідачем при його звільненні було порушено вимоги трудового законодавства у зв'язку з чим просив позов задовольнити. Також, зазначив, що діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 10000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що підставою для звільнення позивача слугували саме зміни в організації виробництва і праці ДП ІПК промисловості, що потягло за собою скорочення штату, зокрема посади доцента ДП ІПК промисловості і внесення змін в штатний розпис ДП ІПК промисловості. Зазначив, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено правил встановлених чинним законодавством. Позивача своєчасно, без порушення терміну 2 місяці було попереджено про наступне звільнення. За 2 місяці до звільнення йому пропонувалась інша робота та надавалися роз'яснення щодо порядку і мотивів звільнення. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., то в ній також просив відмовити, оскільки позивач не обґрунтував характер спричинених йому моральних страждань. Звільнення позивача є правомірним і таким, що здійснено відповідно до чинного законодавства. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді доцента у Державному підприємстві «Інститут підготовки кадрів промисловості» з 03.03.2003 року по 17.10.2017 року. 17.10.2017 року позивача було звільнено з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис в його трудовій книжці. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, на що слід зазначити наступне. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; Відповідно до погодженого державним секретарем Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та затвердженого в.о. директора ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» 10.07.2017 року штатного розпису, ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» з 01.08.2017 року посада доцента, яку займав позивач, не передбачена. Встановлено, що питання зміни штатного розпису розглянуто первинною профспілковою організацією ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості», що підтверджується протоколом №02 від 25.05.2017 року. Також вирішувалось питання і надано згоду профспілкового комітету на звільнення [PERSON] з посади доцента, що підтверджується протоколом №03 від 12.07.2017 року. Згідно акту фіксації відмови від ознайомлення та підпису персонального запрошення на засідання профкому від 10.07.2017 року, було зафіксовано відмову [PERSON] від ознайомлення та підпису персонального запрошення на засідання профкому, з питань скорочення [PERSON] з посади доцента в зв'язку зі змінами в штатному розкладі підприємства, яке відбулося 12.07.2017 року о 15.00 год. в приміщенні актового залу. Наказом №23 від 11.07.2017 року ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» «Про введення в дію структури та штатного розпису ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» на 2017 рік», зокрема п.п. 2.2 ч. 1, передбачено здійснення відповідних заходів в установленому законодавством порядку щодо працівників посади яких не передбачені в штатному розписі і підлягають скороченню. Наказом №23 від 11.07.2017 року ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» «Про внесення змін до штатного розпису ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» на 2017 рік», виведено з 01.08.2017 року зі штатного розпису посаду доцента, яку займав позивач та не введено з 01.08.2017 року до нового розкладу цю штатну одиницю. Встановлено, що позивач перебував у щорічній відпустці (частині) терміном 30 календарних днів з 13.07.2017 року по 11.08.2017 року за робочий період з 01.02.2017 року по 30.09.2017 року та у щорічній відпустці (частині) терміном 26 календарних днів з 30.08.2017 року по 24.09.2017 року за робочий період з 01.02.2017 року по 31.01.2018 рік. Актом фіксації відмови від ознайомлення та підпису персонального попередження від 11.07.2017 року було зафіксовано відмову [PERSON] від ознайомлення та підпису персонального повідомлення про скорочення посади доцента. У зв'язку із викладеним, позивачу відповідачем було направлено по пошті 02.08.2017 року рекомендованим листом персональне попередження №221 від 02.08.2017 року про скорочення посади, яку займав [PERSON] та про наявність вакантних посад методиста та провідного бухгалтера, на які останній може претендувати у разі наявності відповідної освіти та про наступне звільнення [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане попередження отримано позивачем по пошті 14.08.2017 року, про що свідчить відповідна відмітка пошти у зворотному поштовому повідомленні про вручення. Наказом №75 ос від 17.10.2017 року ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» було звільнено [PERSON], доцента, з 17.10.2017 року у зв'язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. У трудовій книжці позивача ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» зроблено запис про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно довідки ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» від 05.12.2017 року №299, 17.10.2017 року відповідачем було проведено повний розрахунок та виплачено [PERSON] кошти в сумі 6647,34 грн. Зазначене також підтверджується розрахунком при звільненні №00000000015 від 17.10.2017 року, розрахунковим листком [PERSON] табельний номер 20011 за жовтень 2017 року, копією платіжної відомості №611 від 17.10.2017 року, в якій міститься підпис [PERSON] про отримання ним коштів, копією видаткового касового ордера №417 від 17.10.2017 року, копією з касової книги сторінки №9 від 17.10.2017 року. Проти отримання коштів не заперечував в судовому засіданні і сам позивач [PERSON] Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнено працівника згідно з наказом і перевірити їх відповідність законові. Якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно п. 19 вказаної Постанови, розглядаючи трудові спорт, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. З урахуванням викладеного, аналізуючи вищевказані документи, суд приходить до висновку, що підставою для звільнення позивача стали саме зміни в організації виробництва і праці ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості», що потягло за собою скорочення штату, зокрема, посади доцента ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» і внесення змін в штатний розпис інституту. Також, судом достовірно встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не було порушено порядку звільнення встановлених трудовим законодавством. Позивач своєчасно, без порушення терміну 2 місяці, був попереджений про наступне звільнення та за 2 місяці йому пропонувалися інші посади, надавалися роз'яснення щодо порядку і мотиву звільнення. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. Таким чином, посилання позивача, як на підтвердження своїх позовних вимог про незаконне звільнення без виплати йому заробітної плати за жовтень 2017 року та вихідної допомоги при звільненні є необґрунтованими та надуманими та спростовуються матеріалами справи. Зважаючи на викладене, встановлено, що зі сторони відповідача ДП «Інститут підготовки кадрів промисловості» не було порушень трудового законодавства, і відповідно звільнення позивача відбулось з підстави та за процедурою, встановлених законом, а тому позовні вимоги про поновлення на роботі з виплатою заробітної плати за жовтень 2017 року та вихідної допомоги задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про виплату йому 12 посадових окладів, що не були виплачені протягом 12 років, як штатному науково-педагогічному працівникові при наданні щорічних відпусток, то вона також задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодних доказів такої невиплати. Вимоги про повернення позивачу профспілкових внесків в зв'язку з бездіяльністю профспілки також задоволенню не підлягають, оскільки такої бездіяльності в судовому засіданні встановлено не було та позивачем не обґрунтовані підстави для такого повернення внесків. Позивач також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. на що слід зазначити наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Outcome: dismissed