Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

позивач звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору недійсними в частині. Мотивує свої позовні вимоги тим, що 03 квітня 2008 року між ним та ПАТ «ОТП Банк»(до зміни назви ЗАТ «ОТП Банк») було укладено договір кредиту № ML-Е00/059/2008, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 230000 доларів США, зі сплатою 04.49 процентів річних. Також умовами договору було встановлено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені договором строки, він як позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки. Також договором передбачено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів він як позичальник, крім пені передбаченої п. 4.1.1 Договору додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0.01% від суми прострочених боргових зобов'язань, а ле не менше 25 гривень. Також договором передбачено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів він як позичальник, крім пені та штрафу передбачених п. 4.1.1, 4.1.2 Договору додатково сплачує на користь банку штраф в розмірі 0.02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 гривень. Позивач з посиланням на ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України просить визнати недійсними з моменту укладення п. п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 договору кредиту № ML-Е00/059/2008 від 03 квітня 2008 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити повністю з підстав зазначених у тексті позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з'явився. Надіслав до суду письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Просив суд ухвалити рішення у відсутність їх представника. Заслухавши представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 03 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк»(до зміни назви ЗАТ «ОТП Банк») було укладено договір кредиту № ML-Е00/059/2008, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 230000 доларів США, зі сплатою 04.49 процентів річних. Відповідно до умов п. 4.1.1 Договору було визначено сторонами, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені договором строки, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки. Відповідно до умов п. 4.1.2 Договору було визначено сторонами, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені передбаченої п. 4.1.1 Договору додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0.01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 гривень. Відповідно до умов п. 4.1.3 Договору, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу передбачених п. 4.1.1, 4.1.2 Договору додатково сплачує на користь банку штраф в розмірі 0.02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 гривень. Суд не бере до уваги посилання на ту обставину, що пеня та штраф є мірою відповідальності одного виду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою є штраф, пеня яке передається боржником кредитору у разі порушення своїх зобов'язань. Суд також не бере до уваги твердження позивача про те, що пеня у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язань за споживчим кредитом, що становить 360% від несвоєчасного виконання боргових зобов'язань є несправедливими. Не беручи таке до уваги, суд враховує, що розмір пені передбачений у договорі є визначеним у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язань за споживчим кредитом і не перевищує 50% вартості продукції, що в свою чергу свідчить про відсутність порушення правила ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, з посиланням на норми статей 203, 215, 217 Цивільного кодексу України, в частині визнання недійсним пунктів договору кредиту № ML-Е00/059/2008 від 08 квітня 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed