Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В своєму позові він посилався на те, що 22 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до змісту якого позичальник взяв у борг грошову суму у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 10.04.2017 року становить 53940 гривень строком на 2 місяці до 22 червня 2014 року під 10% в місяць. На підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана розписка, копія якої додається. Однак після спливу вищевказаного строку відповідач кошти не повернув в звязку з цим він вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення боргу, відсотків та виплат згідно ст..625 ЦК України. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягав, пояснив що дійсно дав у борг відповідачу грошові кошти, проте він їх не повернув. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив суду, що дійсно він факт отримання боргу не заперечує, факт написання розписки визнає та не оспорює, про те зазначив, що на протязі близько 10 місяців він повертав позивачу грошові кошти в розмірі 200 доларів США та надав позивачу автомобільні запчастини на суму близько 1000 доларів та вважав що повернув суму боргу повністю. В свою чергу позивач не визнає факт повернення боргу, а зазначає, що дійсно відповідачем надавалась грошова сума в розмірі 200 доларів США щомісячно на протязі приблизно 10 місяців, але призначенням даної суми була сплата відсотків за користування боргом в розмірі 10% від суми боргу. Тобто відповідачем сплачувались відсотки позивачу за користування боргом, а сам борг відповідач не повернув. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення боргу підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до змісту якого позичальник взяв у борг грошову суму у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на 10.04.2017 року становить 53940 гривень строком на 2 місяці до 22 червня 2014 року під 10% в місяць. Зазначені обставини відповідачем не оспорюються визнаються, тому доведенню не підлягають. На підтвердження укладення договору позики позивачем була надана розписка, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні та долучений до матеріалів справи в якості доказу. Відповідач факт написання боргового документу не оспорював, про її недійсність не заявляв, підтвердив що він її надавав, про те позовні вимоги не визнає посилаючись на ту обставину, що на протязі 10 місяців після отримання боргу сплачував позивачу по 200 доларів США та надав запчастини на суму близько 1000 доларів США, тому вважає борг погашеним. Позивач не заперечує факт отримання щомісячних платежів у розмірі 200 доларів США на протязі близько 10 місяців та зазначає, що відповідачем сплачувались лише відсотки, а борг не повертався, щодо надання запчастин то позивач не згоден із сумою про яку посилається відповідач. Застосовуючи норми матеріального права суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рушення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори ). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання); у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Як вбачається з умов договору позики між позивачем та відповідачем позивач отримав борг зі сплатою відсотків. Щодо сплати відповідачем платежів на протязі 10 місяців у розмірі 200 доларів США, то суд вважає, що позивач довів свої посилання що ці платежі були сплатою відсотків, у розмірі 10 % щомісяця від суми боргу. Посилання відповідача щодо заперечень на позов у звязку з тим, що борг погашений суд вважає необґрунтованими, оскільки ним не доведені обставини погашення боргу, так як борговий документ розписка знаходиться у позивача, а сума яку він сплачував щомісяця суд вважає, є саме виконанням умов договору щодо сплати відсотків. Крім того, стаття 545 ЦК України встановлює презумпцію, відповідно до якої наявність боргового документу у кредитора підтверджує невиконання боржником зобов'язання. Стосовно посилання на розрахунок боргу автозапчастинами, суд вважає такі доводи необґрунтованими оскільки позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Домовленість про розрахунок за борг, отриманий у вигляді грошових коштів, автозапчастинами відповідач доказами не підтверджує, не підтверджує їх вартість. Позивач ці обставини також не визнає, посилається на їх іншу вартість, тому суд вважає що повернення боргу у вигляді автозапчастин не може зараховуватись до повернення суми боргу. Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення відсотків за два місяці користування кредитом, та позивачем у судовому засіданні було уточнено, що це сплата за два місяці з 22 квітня 2014 по 22 червня 2014 року, то суд вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні було встановлено та визнано сторонами, що відповідач сплачував відсотки на протязі 10 місяців у тому числі це були сплачені відсотки за два місці з 22 квітня 2014 по 22 червня 2014 року. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи ч.2 ст.625 ЦК України суд вважає, що позовна вимога про стягнення відсотків визначених ст..625 ЦК України підлягає задоволенню частково, а саме підлягає задоволенню виходячи із розрахунку суми боргу, що становить 53940 гривень * 3% річних *3 роки прострочення, що становить 4854,60 гривень. Щодо стягнення судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 705,55 гривень, то суд враховуючи положення ч.1 ст.88 ЦПК України вважає, що стягнення з відповідача підлягає сума гривень виходячи з пропорційності задоволених вимог.

Outcome: partial