Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 01.03.2005 року по 05.05.2014 року працювала у відповідача , причиною звільнення було те що тривалий час не отримувала заробітну плату. Згідно наказу №67-ОС від 30.04.2014 року позивача було звільнено з 05.05.2014 року згідно ст. 38 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Зазначає, що в день звільнення з роботи відповідач відмовився провести повний розрахунок з позивачем .Вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. На підставі викладеного, просить позов задовольнити та стягнути середній заробіток за час затримки при звільненні з 5.05.2014р. по 15.04.2015р. в розмірі 53 300 грн. , відповідно до ст..44 КЗпП України вихідну допомогу при звільненні в розмірі 12266,38 грн. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у її відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача , представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 цього ж закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 закону, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що з 01.03.2005 року по 05.05.2014 року позивачка працювала у відповідача .Згідно наказу №67-ОС від 30.04.2014 року позивача було звільнено з 05.05.2014 року згідно ст. 38 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Встановлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач в день звільнення не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі За частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України підприємство, установа, організація згідно з частиною 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено вище, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 10.07.2015р. було закінчено виконавче провадження з примусового виконання судового наказу про стягнення нарахованої , але не виплаченої заробітної плати в сумі 14 347,48 грн. в зв»язку з виконанням. На підставі статті 117 КЗпП України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки, а саме з 05.05.2015 року по день фактичного розрахунку, що станом на 15.04.2015 року в розмірі 53 300 грн. Розрахунки надані позивачем є вірними, а тому можуть бути використані судом при вирішенні даної справи по суті. На підставі статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП України), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Однак позивачка була звільнена на підставі ст..38 КЗпП України , тому позовні вимоги про стягнення вихідної допомогу задоволенню не підлягають. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору 533 грн.

Outcome: partial