Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом, до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що згідно свідоцтва про право власності від 09.04.2008 року він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач по справі є бувшою невісткою позивача, яка зареєстрована в квартирі з 2008 року разом з своїм неповнолітніми дітьми. Після розлучення з чоловіком - сином позивача, відповідач 06 грудня 2016 року, зібравши всі свої речі залишила квартиру разом з неповнолітніми дітьми, переїхала на постійне місце проживання в квартиру [ADDRESS], де проживають і в даний час. Перешкод відповідачу в проживанні в квартирі позивач не чинив. Відповідач до цього часу зареєстрована в квартирі. Реєстрація відповідача та її дітей, яка має зовсім інше місце проживання, перешкоджає здійсненню позивачем прав власника на вільне користування і розпоряджання майном та оформленя субсидії на житло. На підставі наведеного просив суд визнати відповідача та її неповнолітніх дітей, такими, що втратили право користування житловим приміщеням в квартирі [ADDRESS] 16.11.2018 року позивач подав заяву про залишення позову в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням - без розгляду. Ухвалою суду від 21.11.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], зацікавлена особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про втрату права на користування житловим приміщенням, в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без розгляду. Позивач в судове засідання 05.02.2019 року не з'явився, подав заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, та не заперечив проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 10), квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON], що також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11). Згідно копії будинкової книжки (а.с.2-7) в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно змісту ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Судом також встановлено, що відповідачка спільно з власником спірного житлового приміщення спільним побутом не була пов'язана; після розірвання шлюбу з сином позивача вибула із зазначеної квартири і з 2016 року проживає в іншій квартирі. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідачки на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Вищевказана позиція узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом України 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач, як власник будинку, позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв'язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача [PERSON], яка не проживає за вказаною адресою більше двох років та втратила право на його користування. Факт не проживання відповідача у даній квартирі підтверджується тим, що відповідач отримувала повістку про виклик до суду за адресою свого теперішнього місця проживання, а саме: [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що відповідач не проживає в квартирі, що належить позивачу, за власним бажанням, виїхали з нього на інше постійне місце проживання, доказів щодо поважності причин не проживання в квартирі, або вчинення перешкод у її користуванні відповідачем не подано, а тому позов слід задовольнити та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: approved