Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем та власником будинку [ADDRESS] після смерті його матері, [PERSON], яка померла [INFO]. У вказаному будинку зареєстрованими є малолітні діти позивача, а також колишня дружина, [PERSON], шлюб з якою було розірвано 28 березня 2013 на підставі рішення суду. Зазначає, що відповідачка не мешкає у вказаному будинку з червня 2011 року, з часу коли фактично забрала усі свої речі та виїхала до міста Донецьк. Факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою в червні 2011 року підтверджується рішенням суду від 28 березня 2013 року. Фактично на теперішній час позивач мешкає в буд. [ADDRESS], де відповідачка не мешкає, бо створила нову родину та мешкає [ADDRESS]. На підставі переліченого вважає, що відповідачка втратила право користування буд. [ADDRESS], тому просив суд визнати її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням із зняттям її з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. У судовому засіданні позивач підтримав повністю заявлені ним позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, наполягаючи на задоволенні поданого ним позову. Представник позивача, яка діє на підставі договору, [PERSON], підтримуючи позицію [PERSON], пояснила, що раніше буд. [ADDRESS] належав матері позивача, спадкоємцем після смерті якої є позивач. Оскільки позивач єдиний спадкоємець на зазначене майно та він подав заяву до нотаріальної контори з наміром прийняти спадщину, то [PERSON] фактично набув прав на зазначене житлове приміщення. Таким чином позивач набув права вимоги усунення перешкод в здійсненні ним свого права на володіння буд. [ADDRESS] шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування будинком. Просила суд задовольнити позов повністю. Відповідачка у судове засідання не з'явилась за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник відповідачки, [PERSON], який діє на підставі договору, у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не має права вимоги внаслідок відсутності у нього правовстановлюючого документа на буд. [ADDRESS]. Також вказував, що відповідачка набула права користування спірним майном за час, коли власником цього будинку була [PERSON] Тому просив відмовити у задоволені позову. Вислухавши учасників процесу, що з'явились, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. У судовому засіданні на підставі свідоцтва про шлюб, виданого Приморським відділом державної РАЦС Маріупольського МУЮ в Донецькій області, актовий запис № 388 від 12 грудня 2013 року, було встановлено, що прізвище відповідачки було змінено внаслідок шлюбу із [PERSON] з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а. с. 25). Матеріалами справи було також встановлено, що [PERSON] була власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 7 грудня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 3997, а також копією реєстраційного свідоцтва Маріупольського БТІ від 14 грудня 1978 року, реєстр № [NUMBER] (а. с. 40, 41). За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Зі свідоцтва про смерть, виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ в Донецькій області, актовий запис № 526 від 17 квітня 2012 року, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а. с. 26). До видів речових прав на чуже майно за ст. 395 ЦК віднесено, крім іншого, право користування, яке за ст. 402 ЦК може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду, що за своїм змістом на підставі ст. 403 ЦК визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Згідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Положення, закріплені у ч. 1 ст. 405 ЦК полягають у тому, що встановлюються в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Суд за матеріалами справи встановив, що [PERSON] зареєстрована з 2002 року в [ADDRESS], що підтверджується відповіддю Орджонікідзевського РВ в місті Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 31 січня 2014 року, а також копією домової книги за зазначеною адресою (а. с. 5-6, 22). Таким чином суд встановив, що право користування буд. [ADDRESS] для відповідачки виникло за часів, коли право власності на зазначене нерухоме майно належало [PERSON], яка була матір'ю позивача, однак померла [INFO]. Відповідно до інформації 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 21 лютого 2014 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] була заведена спадкова справа № 616/2012, за якою 28 вересня 2012 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся [PERSON], син спадкодавця, який зареєстрований [ADDRESS] з 1991 року. Інших заяв від будь-кого за вказаною спадковою справою не надходило. Зазначене також підтверджується витягом зі Спадкового реєстру, запитом нотаріальної контори на надання витягу з реєстру прав власності та копією паспорту [PERSON] (а. с. 8, 11-12, 31, 35). За ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. При цьому на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не заявив про відмову від спадщини. На підставі положень ст. ст. 1258, 1261 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При цьому згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на перелічені норми суд приходить до висновку, що [PERSON], у передбачений законом строк звернувшись до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на спадщину після смерті [PERSON], матері позивача, фактично прийняв спадщину, бо був зареєстрований за однією адресою разом із померлою на момент смерті [PERSON] Оскільки [PERSON] наразі є єдиним спадкоємцем за законом, із тих хто виявив бажання спадкувати майно спадкодавця, то таким чином він набув спадкові права на будинок [ADDRESS], що їх мала [PERSON] Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, виходячи з зазначених положень, суд вважає, що право власності на буд. [ADDRESS] позивач не набув у повному обсязі, бо не набув права розпорядження будинком, оскільки не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та не провів державну реєстрацію вказаного права власності. Однак суд зауважує, що на теперішній час [PERSON], як спадкоємець після смерті [PERSON], набув у будь-якому разі право користування та володіння буд. [ADDRESS], бо незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO]. На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 28 березня 2013 року, яке набуло чинності 9 квітня 2013 року, вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірваною. При цьому судом було встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припиненні з червня 2011 року (а. с. 9). Стаття 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. За змістом ч. 1 ст. 21 та ч. 1 ст. 36 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. На підставі ч. 2 ст. 104 та ч. 1 ст. 114 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. Розглядом справи суд встановив, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] не мешкали разом, а відповідачка натомість одружилась в грудня 2013 року із іншим чоловіком. До того ж в судовому засіданні не було доведено ведення спільного господарства між сторонами вже після розірвання шлюбу між ними. З наведеного суд дійшов висновку, що [PERSON] не є членом родини [PERSON], тому між сторонами були припинені взаємні сімейні права та обов'язки. За ст. 321 ЦК та ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак ст. 156 Житлового кодексу України (далі за текстом - ЖК) зазначено, що припинення сімейних відносин з власником не позбавляє права користування займаним приміщенням. Суд при цьому зазначає, що за ст. ст. 4, 5 ЦК основу цивільного законодавства України становить Конституція України, а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. На підставі переліченого суд наголошує, що до спірних правовідносин положення Житлового кодексу України можуть застосовуватись лише за аналогією, бо переважному застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу, оскільки саме нормами ЦК України врегульовано відносини, що виникають з приводу реалізації права власності. Тому спірні правовідносини між [PERSON] та колишнім членом його сім'ї повинні вирішуватись за положеннями закону, закріпленими у Главі 32 ЦК «Право користування чужим майном», а не положеннями, що містяться у ст. 156 ЖК України. З тих саме обґрунтувань суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 163 ЖК. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що [PERSON] не є членом родини позивача та не мешкає разом із ним. Однак, залишаючись зареєстрованою за вказаною адресою, вона чинить перешкоди [PERSON] у володінні належним йому буд. [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту від 2 листопада 2013 року, складеного головою КСН «Азовець», вбачається, що в буд. [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], яка однак не мешкає за зазначеною адресою з 2011 року, що підтверджують сусіди (а. с. 7). Таким чином у судовому засіданні також було підтверджено, що [PERSON] не мешкає понад 1 рік в буд. [ADDRESS]. Оскільки право володіння [PERSON] є непорушним, у здійсненні якого він не може бути обмежений, то суд вважає, що його право підлягає захисту відповідно до ст. 391 ЦК. На підставі того, що у судовому засіданні був встановлений факт втрати відповідачкою права користування буд. [ADDRESS], то таким чином суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги [PERSON] задовольнити шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування буд. [ADDRESS]. При цьому суд зазначає, що на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Під час судового розгляду позивач натомість не навів ніяких обставин, які б свідчили про обґрунтованість його вимог про необхідність зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за спірною адресою, або обмеження позивача у реалізації цього права. Таким чином суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині зняття з реєстраційного обліку відповідачки [ADDRESS] передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. За ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином суд вважає за необхідне в рахунок відшкодування судових витрат стягнути з відповідачки на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог у розмірі 121,80 грн.

Outcome: partial