Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 257 403 грн. за період з 05.10.2010 року по 24.10.2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», 13.10.2008 року на підставі наказу № 538-к прийнятий в ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду токаря шостого розряду в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, будівель і споруд Теплоелектроцентралі-1. 04.10.2010 року відповідно до наказу № 564-к звільнений за власним бажанням. Починаючи з 01.01.2010 року по 04.10.2010 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру заробітної плати. У зв`язку з цим позивач був змушений звернутися до Залізничного районного суду м. Львова для стягнення основної заробітної плати та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати. 09.07.2019 року Залізничним районним судом м. Львова було прийняте рішення у цивільній справі № 462/2668/19 про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати у сумі 13 692 грн. 32 коп. Це рішення відповідачем не оскаржувалося та набрало законної сили 09.08.2019 року. 25.09.2019 року відповідачем було здійснено виплату, відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.08.2019 року у справі № 462/2668/19. Всупереч вимогам закону відповідач у день звільнення позивача - 04.10.2010 року не здійснив усіх розрахунків. З огляду на вказане позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2019 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 26.12.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2019 року у справі № 462/2668/19 позивачу було виплачено дану різницю по мінімальній заробітній платі. Відтак різниця недорахованої заробітної плати (згідно рішення суду) становить 28% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. З огляду на вказане просить суд у задоволенні позову відмовити. 09.01.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій той зазначив, що вважає відзив позивача необґрунтованим. Мотивує свою відповідь, зокрема, тим, що суд не зобов`язаний, а має право зменшити розмір середнього заробітку у випадку часткового задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати з урахуванням: розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. З огляду на вказане, просить суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. У судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Копією трудової книжки позивача стверджується, що він 13.10.2008 року на підставі наказу № 538-к прийнятий в ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду токаря шостого розряду в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, будівель і споруд Теплоелектроцентралі-1. 04.10.2010 року відповідно до наказу № 564-к звільнений за власним бажанням (а.с.18). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2019 року у справі № 462/2668/19 з відповідача на користь позивача було стягнуто 13 692 грн. 32 коп. без відрахувань податків та обов`язкових платежів (а.с.21-25). Випискою по картковому рахунку стверджується, що 25.09.2019 року позивачу відповідачем у справі ЛМКП «Львівтеплоенерго» було переведено 11 021 грн. 91 коп. (а.с. 19-20). Позивач зазначає, що відповідачем не було здійснено усіх розрахунків у день звільнення позивача - 04.10.2010 року. За ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Дослідивши рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2019 року у справі № 462/2668/19 судом встановлено, що з відповідача на користь позивача було стягнуто основну заробітну плату у розмірі 5477 грн. 47 коп., доплату за шкідливі умови праці в розмірі 109 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати в розмірі 8105 грн. 35 коп., а всього стягнути 13692 гривні 32 копійки, без відрахувань податків та обов`язкових платежів (а.с.21-25). Згідно з ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Враховуючи наведене, компенсація втрати частини заробітку позивача, яка була стягнута вищезазначеним рішенням суду, є за своєю суттю інфляційними втратами, які позивач зазнав у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства За загальним правилом, яке закріплено у ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З цього приводу суд робить висновок, що наявність рішення суду про задоволення вимог по стягненню заробітної плати, не позбавляє працівника права на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. А наявність рішення про стягнення такої компенсації свідчить лише про те, що позивачем було використано своє право на стягнення такої. При цього стягнення компенсації є гарантією захисту майнових прав та інтересів працівника, яка полягає у відшкодуванні його матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати). Отже, належним виконанням роботодавцем зобов`язання по виплаті заробітної плати працівнику є таке його виконання, яке включає у себе і виплату працівнику компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нараховується за весь час затримки такого розрахунку, починаючи з дня звільнення і закінчуючи виконанням роботодавцем належним чином зобов`язань щодо сплати заробітної плати працівнику. З огляду на зазначене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 05.10.2010 року по 24.09.2019 року. Відповідно до ст. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999року №13«Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням становила 4804 грн. 30 коп. = (2294 грн. 59 коп. + 2509 грн. 71 коп.). В серпні 2010 року було виплачено 2 294 грн. 59 грн, у вересні 2010 року було виплачено 2 509 грн. 71 коп. (а.с. 26, 27). В серпні 2010 року [PERSON] було відпрацьовано 160 робочих годин, а в вересні 2010 року 175 робочих годин. Тобто за цей період кількість відпрацьованих годин становить 335 робочих годин. Таким чином, середньогодинна заробітна плата за період серпень-вересень 2010 року становить 14, 34 грн = (4804,30: 335). Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті обчислюється шляхом множення 14, 34 грн (середньогодинної заробітної плата) на кількість робочих годин/днів. за весь час затримки. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 04 жовтня 2010 року заробітна плата не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України виплаті підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 05 жовтня 2010 року по 24 вересня 2019 року. Таким чином для розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 25.08.2009 року № 9681/0/14-07/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік» норма тривалості робочого часу за період з 05.10.2010 року по 31.12.2010 року становить 511 робочих годин (152 за жовтень, 176 за листопад, 183 за грудень). Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 25.08.2010 року № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік» норма тривалості робочого часу в 2011 році становить 1996 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 23.08.2011 року № 8515/о/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» норма тривалості робочого часу в 2012 році становить 2001 робоча година. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2012 року № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» норма тривалості робочого часу в 2013 році становить 2002 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» норма тривалості робочого часу в 2014 році становить 2002 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» норма тривалості робочого часу в 2015 році становить 2004 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» норма тривалості робочого часу в 2016 році становить 2003 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» норма тривалості робочого часу в 2017 році становить 1986 робочих годин. На 2018 рік Мінсоцполітики не розраховувало норм тривалості робочого часу, суд надає віри розрахунку, який здійснено позивачем на основі роз`яснення Мінсоцполітики щодо розрахунку норм тривалості робочого часу на 2018 рік викладених у «Віснику. Офіційно про податки» від 6 жовтня 2017, №37 (941). Отже, відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу в годинах за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, кількість робочих годин норма тривалості робочого часу в 2018 році становить - 1994 робочих годин. Згідно положень листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року становить 1451 годин (у січні - 168 годин, у лютому - 160 годин, у березні - 159 годин, у квітні - 167 годин, у травні - 167 годин, у червні- 143 години, у липні - 184 години, у серпні - 167 годин, у вересні - 136 годин). Разом кількість робочих годин, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 05 жовтня 2010 року по 24 вересня 2019 року становить 17 950 робочих годин (511 робочих годин - за період з 05.10.2010 року по 31.12.2010 року, 1996 робочих годин за 2011 рік, 2001 робочих годин за 2012 рік, 2002 робочих годин за 2013 рік, 2002 робочих годин за 2014 рік, 2004 робочих годин за 2015 рік, 2003 робочих годин за 2016 рік, 1986 робочих годин за 2017 рік, 1994 робочих годин за 2018 рік та 1451 робочих годин за період з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року). Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача з 05.10.2010 року по 24.10.2019 року складає 257 403, 00 гри = 14, 34 (середньогодинна заробітна плата) X 17950 (кількість робочих годин, за весь час затримки розрахунку). Щодо покликань відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Верховний Суд у свої постанові від 22 травня 2019 року у справі № 167/1054/16-ц вказав, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування є правом суду. У вказаній постанові суд погодився з судом першої інстанції у правильності застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс-16, при розгляді справ даної категорії необхідно брати до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Як попередньо встановлено судом, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2019 року у справі № 462/2668/19 з відповідача на користь позивача було стягнуто 5 477 грн. 47 коп. невиплаченої заробітної плати (а.с.21-25). Як вбачається із відзиву на позовну заяву заробітна плата з 01.01.2010 року по жовтень 2010 року становила 19 444 грн. У даному спорі позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача на свою користь 257 403 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведеними арифметичними розрахунками встановлено, що різниця між розміром недонарахованої заробітної плати від загальної сумі нарахованої та отриманої заробітної плати становить 28 %. Враховуючи наведене, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Таким чином, враховуючи, що позивачем була заявлена позовна вимога про стягнення 257 403 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір такого відшкодування і стягнути 28% від нього, що становить 72 072 грн. 84 коп. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, застосувавши принцип співмірності, і стягнути з відповідача на користь позивача 72 072 грн. 84 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за період з 05.10.2010 року по 24.10.2019 року. Враховуючи наведене, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 720, 72 грн. пропорційно до задоволених вимог, а з позивача слід стягнути 1853, 31 грн. на користь держави. Щодо заявленої суми витрат на правову (професійну правничу) допомогу у розмірі 5 000 грн., суд зазначає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Однак, позивачем по справі не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження витрат пов`язаних з правовою допомогою.

Outcome: partial