Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначає, що відповідач не проживає у спірній квартирі з жовтня 2014 року, не приймає участь в її утриманні, оплаті житлово-комунальних послуг, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, має інше житло. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що її неповнолітні діти зареєстровані у цій же квартирі, тому вона повинна зберегти реєстрацію. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав на реєстрацію неповнолітніх осіб у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що перебуває у шлюбі із позивачем, колишня дружина якого не проживає у спірній квартирі з 17.02.2014 року. Вислухавши сторони, представник позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Право власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] належить позивачеві [PERSON], що підтверджується договором дарування, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Сторони та двоє їх спільних неповнолітніх дітей зареєстровані у спірній квартирі, що визнається сторонами, підтверджується листом третьої особи, свідоцтвами про народження, довідкою з місця проживання. Відповідач в спірній квартирі не проживає із 01.10.2014 року, тобто більше шести місяців, що підтверджується актами про не проживання. Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач була вселена у квартиру як член сім'ї власника, оскільки на той час перебувала у шлюбі із позивачем, доказів її непроживання у квартирі терміном понад рік суду не подано. Відповідно до ч.ч.2,5 ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Позбавлення відповідача права користування без дотримання визначених ч.2 ст.405 ЦК України обов'язкових умов вказує на використання позивачем як власником права власності на шкоду правам відповідача. Посилання позову на ст.ст. 71,72 ЖК України суд вважає безпідставними, оскільки спірне житлове приміщення є об'єктом права власності, судом не виявлено наявності правовідносин та обставин, які б регулювались цими нормами житлового права, вказана норма законодавства не регулює правовідносини власника житла та членів його сім'ї. Таким чином, обрані позивачем правові підстави позову не можуть застосовуватись у спірних правовідносинах, за наслідками відповідних роз'яснень суду позивач та його представник наполягали на вирішенні спору із застосуванням норм ЖК України, суд не може вийти за межі позовних вимог, тому невірно визначені позивачем підстави позову на неподання доказів настання обставин, які є передумовою для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, унеможливлюють задоволення позову Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду факт порушення прав власника недоведений належними і допустимими доказами, позивач всупереч вимогам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України не довів правомірності своїх вимог. Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами. За таких обставин, суд вважає позов необгрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed