Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

позивач звернувся з позовом до Адвокатського об'єднання «Агенція правових послуг» про розірвання договору стягнення суми гонорару та моральної шкоди. Мотивував свої вимоги тим, що 21 березня 2013 року між ним та АО «Агенція правових послуг» в особі Голови об'єднання ВилковаС.В. було укладено договір про надання правової допомоги № 250-К. Відповідно до зазначеного договору відповідач зобов'язався надати правову допомогу [PERSON], який є його - позивача племінником. Позивач зазначає, що ним на виконання умов договору було сплачено 16000 гривень, з який 3000 гривень було повернуто. Позивач вказує, що у зв'язку з повним невиконанням відповідачем умов договору він звернувся до останнього із заявою про розірвання договору, однак така його заява була залишена поза увагою, а тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким розірвати договір про надання правової допомоги № 250-К укладений між ним та відповідачем, стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого гонорару у розмірі 13000 гривень та моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 50000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Зокрема зазначив, що згідно домовленості за умовами договору про надання правової допомоги № 250-К укладеному 21 березня 2013 року між ним та АО «Агенція правових послуг», останнє зобов'язалося з моменту укладення договору здійснити дії, які забезпечать вихід на волю його племінника [PERSON], а справа щодо останнього навіть не дійде до суду. Відповідач не виконав своїх зобов'язань і внаслідок таких його дій, йому - [PERSON] було завдано душевних страждань у вигляді переживань, зміни укладу життя, а тому він і просить суд стягнути з відповідача суму моральної шкоди і вважає справедливим розміром такої 50000 гривень. Також позивач пояснив, що підставою розірвання договору є невиконання відповідачем своїх обіцянок по звільненню [PERSON] Відповідач в судове засідання не забезпечив явку свого представника з невідомих суду причин. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки за адресою місцезнаходження відповідача. Позивач заперечував проти ухвалення судом заочного рішення, при цьому мотиви небажання ухвалення саме заочного рішення, суду не зазначив. Суд з врахуванням заперечень позивача про можливість проведення заочного розгляду справи, дотримання принципу розумності строків розгляду справи, вважає за можливе ухвалити рішення по справі за загальними правилами встановленими Цивільним процесуальним кодексом України. Заслухавши позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які були надані позивачем і містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 21 березня 2013 року між [PERSON] та АО «Агенція правових послуг» в особі Голови об'єднання ВилковаС.В. було укладено договір про надання правової допомоги № 250-К, відповідно до умов якого АО «Агенція правових послуг» прийняло на себе зобов'язання про надання правової допомоги [PERSON], передбаченої підпунктами (1.1.1, 1.1.2, 1.1.3, 1.1.4) пункту 1.1 зазначеного договору, у кримінальному провадженні, відкритому стосовно [PERSON] Суд ставиться критично до пояснень позивача в частині його тверджень про те, що умовами договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року було передбачено здійснення АО «Агенція правових послуг» дій направлених на вихід [PERSON] з-під варти та недопущення направлення кримінального провадження, щодо останнього у суд. Не беручи до уваги таке твердження позивача, суд вважає його таким, що не ґрунтується на матеріалах справи є надуманим та спростованим умовами договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року. Сама по собі відмова [PERSON] від послуг адвоката в ході розгляду кримінальної справи, про що зазначив позивач не може бути свідченням того, що відповідачем неналежно виконувалися зобов'язання за договором про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року. Суд вважає, що вимога позивача про розірвання договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року, не підлягає задоволенню, оскільки такий станом на день розгляду є розірваним. Роблячи такий висновок, суд виходить з наступних міркувань. Відповідно до п. 7.5 договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року, дострокове розірвання договору можливе за ініціативою однієї із сторін за умови повідомлення про це іншої Сторони за сім днів до очікуваної дати розірвання, а також проведення всіх розрахунків за виконану роботу «Адвокатським об'єднанням». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на адресу АО «Агенція правових послуг» 07 червня 2013 року було надіслано заяву про дострокове розірвання договору. З матеріалів власноручної письмової розписки [PERSON] здійсненої 01 липня 2013 року вбачається, що останнім у зв'язку із розірванням договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року було отримано 3000 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Таким чином позивач використав своє право на розірвання договору за власною ініціативою і сторонами спору було дотримано передбачений договором порядок та строки необхідні для здійснення факту розірвання договору про надання правової допомоги № 250-К від 21 березня 2013 року, а тому на погляд суду такий є розірваним. Суд вважає доведеними твердження позивача про внесення до АО «Агенція правових послуг» гонорару у розмірі 3000 гривень, які були повернуті [PERSON] 01липня 2013 року, про що останнім надано письмову розписку. Натомість доказів сплати позивачем суми гонорару у розмірі 16000 гривень(письмі розписки, платіжне доручення, прибутково касовий ордер, тощо), суду надано не було, а тому суд вважає недоведеною будь-якими належними та допустимими доказами позовну вимогу про стягнення з відповідача 13000 гривень гонорару. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вирішуючи питання наявності вини відповідача у завданні позивачу моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а тому вирішуючи позов в частині вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні факту спричинення моральної шкоди з вини АО «Агенція правових послуг», встановлено не було. Позивачами не надано суду доказів того, що у зв'язку з будь-якими неправомірними діями відповідача, у нього відбулись зміни в житті, що виразились у вигляді переживань, погіршення їх психологічного та фізичного стану, втратою можливості вести звичайний для неї спосіб життя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов категоричного висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed