Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, за адресою: в будинку 149 по вул.Макарова в м.Херсоні, в якому вказує, що він є власником вказаного житлового будинку, однак під час укладення згаданого правочину позивачу стало відомо, що в житловому будинку залишилася зареєстрована відповідач з 10.04.2010р.. У звязку з наведеним просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за адресою: будинок 149 по вул.Макарова в м.Херсоні . Позивач в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не зявилась, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач є власником житлового будинку 149 по вул.Макарова в м.Херсоні, відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку з прилеглими до нього господарчими будівлями та спорудами від 28.10.2016ро, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, [PERSON] Відповідно до домової книги за адресою м.Херсон, вул.Макарова,149 зареєстрована [PERSON], 10.10.1981р. Відповідно до акту Корабельного виконкому районної у місті ради, за адресою м.Херсон, вул.Макарова,149 ніхто не проживає з моменту смерті 28.03.2015року [PERSON], а саме [PERSON], 1981р.н. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved