Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 19.07.2013р. він, керуючи автомобілем «TOYOTA Avensis», потрапив у ДТП за участю автомобіля «MAN F2000» з напівпричепом. Зіткнення сталося з вини [PERSON], який працював водієм вищевказаного автомобіля у ТзОВ «Болехівський завод будівельних матеріалів». В результаті ДТП було пошкоджено його автомобіль, що зафіксовано в протоколі огляду транспортного засобу та довідці про ДТП, а також експертному заключенні по визначенні вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Сума матеріальних збитків складає 6428грн. Тому просить стягнути з відповідача суму завданої шкоди із врахуванням послуг по проведенню експертної грошової оцінки відновлювального ремонту автомобіля в сумі 600грн., послуг за проведення трасологічної та транспортно-трасологічної експертизи в сумі 1483,49грн., витрати на бензин у зв'язку із доставкою автомобіля у м. Львів у НДІ судових експертиз в сумі 565,7грн., а також моральну шкоду в сумі 10000грн., а судові витрати по оплаті судового збору просив покласти на відповідача, оскільки від сплати таких він звільнений. Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив позов задоволити. В судове засідання представник відповідача повторно не з'явився, однак подав суду заяви (а.с.33,45), в якій просив у позові відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом належним чином у письмовому вигляді (а.с.40,44) було роз'яснено (запропоновано) [PERSON] його право заявити про свою участь у справі як третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та повідомлено, що у випадку, якщо від останнього не надійде повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядатиметься без нього. Однак такого повідомлення від [PERSON] до суду не надійшло, а тому відповідно до ч. 3 ст. 36 ЦПК України суд розглянув справу без нього. Враховуючи письмові заяви сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до п. 1 ч. 2 цієї статті, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а згідно з ч. 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р. у п. 4 вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Судом встановлено, що 19.07.2013р. о 13год. 50хв. в м. Івано-Франківську по вул. Деповська, 81 [PERSON] керуючи транспортним засобом марки «MAN-F-2000» д.н. [NUMBER] не вибрав безпечного бокового інтервалу та допустив наїзд на автомобіль марки «Тойота Авенсіс» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] внаслідок чого обидва автомобіля отримали технічні пошкодження. Постановою Болехіського міського суду від 13.11.2013р. провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, вина [PERSON] у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди доведена, однак провадження по справі закрито у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення (з нереабілітуючих обставин) (а.с.5). В той же час постановою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 22.08.2013р. провадження у справі про притягнення позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення (з реабілітуючи обставин) (а.с.4). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Слід зазначити, що суд критично оцінює пояснення представника відповідача про те, що незалучення «Української страхової компанії «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» в якості співвідповідача є підставою для відмови в позові, оскільки така заява відповідача про залучення була розглянута судом і за результатами її розгляду постановлено відповідну ухвалу (а.с.38), якою в її задоволенні відмовлено. Повторна заява відповідача з аналогічних підстав судом не розглядалася. При цьому суд критично оцінює пояснення відповідача про те, що «Зразу після ДТП по мобільному зв'язку декілька разів були телефонні дзвінки у дану страхову компанію від водія та бухгалтерії товариства про наявність ДТП і страхова компанія підтвердила, що відповідне повідомлення прийняте. На місце ДТП представник цієї страхової компанії не прибув, участі в оформленні документів не приймав. Але це вже проблема страхової компанії», оскільки належних доказів на підтвердження цих обставин суду не подано. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Щодо розміру спричинених дорожньо-транспортною пригодою збитків, то суд вважає наступне. Відповідно до експертного заключенням (калькуляція) по визначенню вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, виданого ТзОВ «Буковина Експерт» від 16.08.2013р. вартість робіт з матеріалами по ремонту автомобіля позивача становить 6428грн. (а.с.11,12-13,14,15). Понесені позивачем витрати для виготовлення вказаного заключенням у розмірі 600грн. підтверджуються квитанцією (а.с.16) і суд вважає такі вимоги обґрунтованими позивача в цій частині, тому дані витрати слід стягнути з відповідача. Позивач у заяві також просить стягнути з відповідача вартість експертизи Львівського НДІ судових експертиз і банківських послуг (а.с.10), а також вартість закупленого бензину для доставки автомобіля в м. Львів для проведення експертизи (а.с.17). Однак суд вважає надані останнім докази на підтвердження цих витрат не належними, скільки вони не стосуються предмета доказування у даній справі (ч. 1 ст. 58 ЦПК України), а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім цього, ч. 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно ч. 2 цієї статті, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що позивач є інвалідом 1-ї групи без ніг - а.с.21, у зв'язку з чим користування транспортним засобом є одним із видів засобів його пересування, тому враховуючи наведені ним в заяві обставини, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача слід задоволити частково. Відтак, враховуючи вищенаведене, та те, що відповідачем у своїх письмових запереченнях не заперечено того факту, що [PERSON] під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої з вини останнього позивачу були завдані матеріальні збитки, виконував свої трудові обов'язки, суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позовних вимог, а відтак позов [PERSON] слід задоволити частково, при цьому судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

Outcome: approved