Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи тим, що він є співвласником житлового будинку по [ADDRESS]. Частка позивача складає 3/5 ідеальної частки. Іншими співвласниками є відповідач [PERSON] з часткою 19/100 та [PERSON] з часткою 21/100. Відповідач [PERSON] у 2006 році самовільно без належних дозволів та погоджень з іншими співвласниками здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння. Вказане порушення законодавства було предметом розгляду різних судових інстанцій. 14.10.2008 року Ленінський районний суд м.Вінниці задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову. Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 03.02.2009 року залишив в силі наведене рішення суду першої інстанції. Після розгляду касаційної скарги [PERSON] Верховний Суд України своєю ухвалою від 11.08.2010 року скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Тому на думку позивача [PERSON] відповідач [PERSON] була позбавлена права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову. В кінці 2017 року позивачу стало відомо, що 02.03.2011 року [PERSON] як дарувальник подарувала [PERSON] 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовами та господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Як відмічено у договорі дарування, вказана частка разом з надбудовами та прибудовами належить дарувальнику на праві особистої приватної власності згідно з договором купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 30.05.2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г.В., яке зареєстроване КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 02.06.2000 року. Таким чином, відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] 19/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та з незаконними прибудовами, надбудовами розташованими по [ADDRESS]. Вказаний договір дарування був посвідчений 02.03.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №370. Тому позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів з метою захисту своїх прав та законних інтересів та посилаючись на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України просив визнати недійсним зазначений договір дарування. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Додатково пояснивши суду, що права позивача були порушенні через здійснення відповідачем [PERSON] самочинних прибудови та надбудови до її частки житлового будинку, що призвело до спричинення позивачу матеріальної шкоди. Крім того, відповідач [PERSON], при посвідченні оспорюваного договору дарування, ввела в оману приватного нотаріуса Третяк А.О. не повідомивши про ухвалу Верховного суду України від 11.08.2010 року, якою були скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій про визнання за нею права власності на самочинні прибудову та надбудову. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у письмовому відзиві на позов. Додатково суду пояснив, що позивач обґрунтовує позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним порушенням своїх прав через самочинне будівництво відповідачем [PERSON] прибудови та надбудови до належної їй частини житлового будинку. Під час укладення договору дарування від 02.03.2011 року його сторонами була досягнута згода щодо усіх істотних умов, зокрема щодо предмета, згідно з яким [PERSON] прийняв у дар 19/100 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться по [ADDRESS]. Закон пов'язує можливість визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не являється його стороною з порушенням права такої особи. Оспорюваним правочином жодним чином не порушені будь-які права позивача, оскільки обставини щодо відсутності порушення прав позивача [PERSON] будівництвом проведеним [PERSON] встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 07.02.2012 року, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06.04.2012 року. Посилання позивача на недійсність договору дарування через скасування касаційною інстанцією у 2010 році рішення судів першої та апеляційної інстанцій про визнання права власності на самочинні прибудову та надбудову також є безпідставним, оскільки право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно в органі державної реєстрації зареєстроване 30.05.2009 року, тобто станом на той час, коли рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 14.10.2008 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 03.02.2009 року були чинними. Рішень щодо скасування державної реєстрації права власності відносно зазначеного вище нерухомого майна не приймалось. Тому [PERSON], як власник цього майна, мала всі підстави 02.03.2011 року подарувати вказане майно. Крім того, представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки договір дарування від 19.05.2011 року міститься у матеріалах цивільної справи №2-188/11, в якій брав участь позивач [PERSON] та на вказаний договір посилався суд першої інстанції і він був однією з підстав для відмови у задоволені позову. У вказаному договорі дарування міститься посилання на те, що дарувальник являється власником майна на підставі договору дарування від 02.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Третяк А.О. Тому про оспорюваний позивачем договір дарування йому було відомо ще 07.02.2012 року. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся до суду в січні 2018 року, тобто через п'ять років одинадцять місяців. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. в судове засідання не з'явилась. Про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Згідно з вимогами ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] є співвласником житлового будинку по [ADDRESS]. Частка позивача складає 3/5 ідеальної частки. Іншими співвласниками є відповідач [PERSON] з часткою 19/100 та [PERSON] з часткою 21/100. Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 14.10.2008 року у цивільній справі №2-39/08, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 03.02.2009 року, було визнано право власності за [PERSON] право власності на самочинно збудовану прибудову та надбудову до частини вказаного житлового будинку та було відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про знесення самовільної забудови, приведення будівлі у попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с. 3-6). Ухвалою Верховного Суду України від 11.08.2010 року рішення першої та апеляційної інстанцій у цивільній справі №2-39/08 були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 7-8). За результатами нового розгляду цивільної справи, якій було присвоєно №2-188/11, рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 07.02.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06.04.2012 року, у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про знесення самовільної надбудови, приведення будівлі у попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди було відмовлено (а.с. 28-31, 32-33). 02.03.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. був посвідчений договір дарування за умовами якого [PERSON] як дарувальник подарувала, а [PERSON] прийняв дарунок - 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] У пункті 1.2. вказаного договору зазначено, що нерухоме майно яке є предметом договору, належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі: договору купівлі-продажу частини будинку посвідченого 30.05.2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г.В., яке зареєстроване КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 02.06.2000 року; рішення Ленінського районного суду м.Вінниці №2-39/08 від 14.10.2008 року, яке зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 30.05.2009 року за номером 27420872, номер витягу 22882979 (а.с. 9-11, 48). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2017 року у цивільній справі №127/7621/17, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2018 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А.О. за реєстровим номером №927 укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 49-51, 59-62). Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідачів, посилаючись на наведені вище норми ЦК України, у відзиві на позов зазначив, що позивачу було відомо про оспорюваний договір дарування ще 07.02.2012 року, оскільки він брав участь у розгляді цивільної справи №2-188/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про знесення самочинної надбудови, приведення будівлі в попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Також, обґрунтовуючи вимогу про застосування строку позовної давності, представник відповідачів зазначив про те, що договір дарування від 19.05.2011 року міститься у матеріалах цивільної справи №2-188/11 і посилання суду першої інстанції на вказаний договір було однією із підстав для відмови у задоволені позову. У вказаному договорі міститься посилання, що дарувальник являється власником майна на підставі договору дарування від 02.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Третяк А.О. Суд критично ставиться до такого твердження представника відповідачів, оскільки у рішенні Ленінського районного суду м.Віннниці від 07.02.2012 року дійсно міститься посилання на те, що [PERSON] являється власником 19/100 частини будинковолодіння, розташованими по [ADDRESS], на підставі договору дарування від 19.05.2011 року (а.с. 28-31). Проте, судом не встановлено та суду не було надано доказів про наявність у договорі дарування від 19.05.2011 року посилання на те, що дарувальник являється власником майна на підставі договору дарування від 02.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Третяк А.О., що в свою чергу позбавляє суд можливості дійти висновку про доведеність твердження щодо того, що позивачу було відомо про оспорюваний правочин ще 07.02.2012 року. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування п. 5 ст. 267 ЦК України та відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пункти 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містять роз'яснення, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач в обґрунтування позовних вимог та в судовому засіданні під час надання особистих пояснень зазначив, що його права були порушені, оскільки відповідач [PERSON] самовільно без належних дозволів та погоджень з іншими співвласниками здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння, що призвело до спричинення позивачу матеріальної шкоди. Суд звертає увагу на те, що твердження позивача про порушення його прав через здійснення відповідачем [PERSON] прибудови та надбудови до своєї частини будинковолодіння вже було предметом судового дослідження у інших цивільних справах та йому було надано відповідну правову оцінку у судових рішеннях. Так, зокрема, рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 07.02.2012 року у цивільній справі №2-188/11, яке набуло законної сили, встановлено відсутність причинного зв'язку між пошкодженнями частини будинку позивача та вчиненими відповідачем самовільними прибудовами. Крім того, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06.04.2012 року у цій же справі було встановлено, що самочинне будівництво здійснено відповідачем [PERSON] у 2003 році, до набуття [PERSON] права власності на частину вказаного будинковолодіння, яке він набув на підставі договору дарування від 09.08.2004 року, і тому його згода на будівництво не отримувалась, а також, не було заперечень щодо будівництва від інших співвласників будинковолодіння. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність доказів, які б свідчили, що проведеним самочинним будівництвом, позивачу створено перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Твердження позивача про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним через позбавлення права власності відповідача [PERSON] на самовільно збудовані надбудову та прибудову до її частини вказаного будинку у зв'язку із скасуванням ухвалою Верховного Суду України від 11.08.2010 року рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цивільній справі № 2-39/08 про визнання права власності на самочинні прибудову та надбудову, а відтак і незаконну реєстрацію її права власності на об'єкти самочинного будівництва, спростовуються обставинами, встановленими ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2018 року у цивільній справі №127/7621/17. Так, зокрема, вказаною ухвалою апеляційної інстанції встановлено безпідставність доводів позивача [PERSON] про те, що [PERSON] незаконно зареєструвала право власності на об'єкти самочинного будівництва, а відтак були відсутні правові підстави для відчуження частини будинковолодіння з такими об'єктами, у тому числі за договором дарування від 19.05.2011 року, оскільки з матеріалів інвентарної справи слідує, що право власності на будинок з прибудовами, надбудовою та господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] було зареєстровано 30.05.2009 року, реєстраційний номер 27420872 (а.с. 274 матеріали інвентарної справи). Це свідоцтво не скасовано, а відтак власник нерухомого майна мав право розпорядитися ним на свій розсуд (а.с. 61). Вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції встановлено преюдицію для розгляду даної цивільної справи, оскільки між сторонами виникли спірні правовідносини, які за своїм змістом та правовою природою є тотожними та виникли з одних і тих самих підстав. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено та позивачем не було доведено порушення будь-яких його прав оспорюваним правочином, а тому відсутні підстави, в розумінні ст.ст. 215, 216 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування від 02.03.2011 року, вчиненого між відповідачами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволені позову, судовий збір слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed