Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр» про поновлення на роботі в якому просив поновити його на роботі на посаді комірника Товариства з обмеженою відповідальністю «Полірем-Центр». Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що наказом відповідача від 31 серпня 2015 року його було звільнено з роботи з посади комірника за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Про своє звільнення він дізнався лише після отримання трудової книжки 31 серпня 2016 року, до цього часу він працював на підприємстві. Посилаючись на те, що звільнення з роботи було здійснене з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки заяви про звільнення за власним бажанням він не подавав, остаточного розрахунку при звільненні з ним проведено не було, позивач звернувся з позовом до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив про його задоволення, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про день, час і місце розгляду справи, а тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, заочно. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. У судовому засіданні встановлено, що 24 травня 2004 року [PERSON] було прийнято на роботу у ТОВ «Полірем-Центр» різноробочим, 21 вересня 2007 року його було переведено на посаду транспортувальника 4 розряду, 21 вересня 2007 року переведено на посаду комірника. Зазначені обставини підтверджуються даними трудової книжки [PERSON] (а.с.а.с.13-14) та повідомлення ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 12 вересня 2013 року (а.с.а.с.15-16). Як вбачається з даних трудової книжки позивача, наказом №11-Н від 31 серпня 2015 року його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 13). Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Як вбачається з даних позовної заяви та пояснень позивача у судовому засіданні, він не подавав заяви про звільнення його за власним бажанням. Відповідачем не подано до суду заперечень та доказів, які б спростовували доводи позивача. Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений з посади, на якій працював без передбачених законодавством підстав, суд вважає звільнення його з роботи за ст. 38 КЗпП безпідставним. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В матеріалах справи відсутні дані про вручення позивачу копії наказу про звільнення та дату видачі йому трудової книжки. За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся з позовом у передбачений законодавством строк. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved