Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61, укладений між [PERSON] та [PERSON], стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1280,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12.07.1996 року [PERSON] подарувала своєму онуку [PERSON] квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61, вказаний договір посвідчений державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори [PERSON]. Позивачу стало відомо, що вказана квартира незаконно вибула із його власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, укладеним 17.08.1996 року між [PERSON] та [PERSON]. Вказав, що договір купівлі-продажу вказаної квартири ніколи не підписував, відповідача жодного разу не бачив даний договір відчужений проти його волі. Крім того вказав, що договір купівлі продажу квартири від 17.08.1996 року було укладено в період коли власником квартири була [PERSON] в подальшому квартира неодноразово відчужувалась [PERSON], [PERSON] Позивач вважає, що відповідачем було порушено його право приватної власності, а тому просить вказаний договір визнати недійсним. Позивач в судове засідання не зявився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання направив заяву про розгляді справи без його участі, вимоги викладені в позові підтримує з підстав, викладених в ньому. Проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 102). Відповідач в судові засідання 30.10.2017 р., 07.02.2018 р. та 23.02.2018 р. не зявлявся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 69,70,89,90, 94,95). Судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем його проживання (а.с.53), проте повернулись за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач не отримував листи. [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував (а.с.80). [PERSON] направила заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.84). Представник Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі Першої Житомирської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] направив заяву про розгляд справи без його участі (а.с.92). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.\~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.07.1996 року був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала своєму онуку [PERSON] квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61. Вкапзаний договірпосвідчений державним нотаріусом першої Житомирської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований у реєстрі під № 6 - А613 (а.с. 28-30). Відповідно до довідки №924 від 08.10.2003 року КП «Житомирським обласним міжміським бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради [PERSON] належить право власності на квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 20735, виданого відділом приватизації від 11.07.1996 року (а.с.33). Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 17.08.1996 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру № 42 в м. Житомирі по вул. Київській, буд. № 61 (а.с. 31-32). 24.05.2017 р. відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продав зазначену квартиру [PERSON] (а.с.34). 30.06.2017 р. [PERSON] вказану квартиру відчужив [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.35). Частиною 4 статті 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідності до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Зі змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що лише власнику належить сукупність права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і в тому числі право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 статті 137 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Зі змісту ч. 3 ст. 137 вбачається, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене вище, враховуючи, що позивача було неправомірно позбавлено права власності на його квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Outcome: approved