Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої позовні вимоги мотивує тим, що 15.01.2013 р. між ним та відповідачем було укладено договір поставки № 1501, за умовами якого у порядку та на умовах визначених Договором, постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується купити (прийняти та оплатити) товари, кількість, асортимент яких зазначені у специфікації, яка додається до договору і є його невід'ємною частиною. Жодної передачі товару не було. Вважає, що вказаний правочин вчинений всупереч його волі, внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку відповідача. Просить суд: визнати договір поставки № 1501 від 15.01.2013 р. недійсним. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися. У судовому засіданні представники СПД - ФО [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи ТОВ «Сумирембуд» у судове засідання не з'явився. Заслухавши думку представників відповідача, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.01.2013 р. між [PERSON] та СПД - ФО [PERSON] було укладено договір поставки № 1501. Суд, вирішуючи спір про визнання недійсним договору встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, правоздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Посилання позивача на те, що вищевказаний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства є безпідставними, оскільки під час укладення кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору точно в договорі визначили свої наміри. Особистий підпис позивача свідчить про те, що він погодився на всі умови, які зазначені у договорі. Отже на момент укладення Договору поставки № 1501 від 15.01.2013 р. волевиявлення позивача [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач дізнався про його порушені права під час підписання Договору поставки № 1501 - 15.01.2013 р., а про визнання недійсним Договору поставки звернувся 17.07.2018 р., тобто загальний строк позовної давності сплинув. Положеннями частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України та відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України від 16.01.2013 р. № 10-70/0/4-13 встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

Outcome: dismissed