Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить визнати недійсним та скасувати розпорядження про приватизацію житлового приміщення - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності зазначеної квартири та визнати за ним право користування спірною квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 січня 1997 року зареєстрував шлюб із [PERSON], від якого [INFO] у них народилася донька - [PERSON], на той час він разом з сім'єю проживали в однокімнатній квартирі [ADDRESS], яку його теща, [PERSON], отримала у зв'язку з роботою на птахофабриці. Приблизно через рік він дізнався, що відповідач має намір здійснити обмін зазначеної квартири на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], при цьому остання з одного боку та матір і вітчим позивача з іншого, які доплатили 3000 доларів США за обмін квартири, домовилися, що приватизація зазначеної квартири мала бути здійснена на позивача, його дружину та дитину. Після обміну квартири родина позивача почала в ній проживати, однак в січні 2012 року його дружина забрала у нього ключі від спірної квартири і повідомила, що він не має ніякого відношення до неї, а також він дізнався, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру в порядку приватизації було видане лише на ім'я [PERSON], після чого позивач забрав свої речі із квартири та тимчасово переїхав проживати до своєї матері, оскільки свого житла він не має. Вважає дії відповідача незаконним, оскільки після обміну спірної квартири, остання в ній ніколи не мешкала, її речей у квартирі не було і на момент обміну житла вона була забезпечена житловою площею, у зв'язку з тим, що фактично проживала зі своїм чоловіком за адресою: [ADDRESS], де мешкає по теперішній час. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що на момент приватизації спірної квартири був зареєстрований за місцем мешкання батьків за адресою: [ADDRESS], будь-яких дії щодо приватизації квартири не вчиняв, вважає приватизацію незаконною, оскільки відповідач його обманула. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи повідомленою про день та час слухання справи своєчасно і належним чином, протягом тривалого часу у судові засідання не з'являвся, надавав суду заяви про відкладення розгляду справи з різних причин, не надаючи при цьому документів на підтвердження поважності причин своєї неявки, а тому суд визнає причини неявки відповідача у судові засідання неповажними і вважає можливим розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України. В матеріалах справи маються письмові заперечення відповідача, в яких вона просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], в яку вона вселилась на підставі ордеру, 16 квітня 2004 року приватизувала її відповідно до порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а оскільки на час приватизації в зазначеній квартирі була зареєстрована лише вона, участь в приватизації брала одна, її дочка на той час мала свою родину та проживала окремо та зареєструвалася з чоловіком, позивачем по справі, в спірній квартирі лише у 2001 році, тобто після того, як квартира була приватизована відповідачем, а тому підстав для скасування розпорядження про приватизацію житлового приміщення та визнання недійсним свідоцтва про право власності немає. Суд вислухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з ч.1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженнц квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі,передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Аналогічні положення містяться і в Положенні про порядок передачі квартир /будинків/ у власність громадян, затвердженому Наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року, який був чинний на момент приватизації спірної квартири, та яким була передбачена процедура такої передачі та відповідно до п. 5 якого передача займаних квартир /будинків/ здійснюється в приватну /для одиноких наймачів/ та у спільну /сумісну або часткову/ власність за письмовою згодою всіх повнолітніх /віком від 18 і більші років/ членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири /будинку/. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі будинку/ разом з наймачем або за якими зберігається житло. Таким чином, законодавець прямо визначив, що обов'язковою умовою для реалізації наймачем та членами його сім'ї права на приватизацію житла, тобто безоплатну передачу у власність займаної ними квартири (будинку), є факт постійного проживання зазначених осіб у цьому житлі, або збереження за ними права на це, надане їм житло, у випадках, встановлених законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, об'єктом цивільно-правового спору, що виник між сторонами, є двокімнатна ізольована квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка на підставі розпорядження Відділу приватизації КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №9550 від 09 квітня 1999 року була безоплатно передана у приватну власність [PERSON], на підставі зазначеного розпорядження останній 16 квітня 1999 року було видано свідоцтво про право власності на житло на спірну квартиру, реєстраційний номер 28/47 від 17 квітня 1999 року. Судом встановлено, що на момент приватизації, в спірній квартири була зареєстрована та проживала лише відповідач [PERSON], що підтверджується довідками Пономаренківського ВУЖКГ «Зоря» та ТОВ «Універсал-Сервіс». Крім того, спірна квартира на підставі ордеру, виданого Пономаренківською сільською радою Харківського району Харківської області від 12 грудня 1997 року, була надана [PERSON] на одну особу. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів щодо його постійного проживання в спірній квартирі на момент проживання. Як вбачається з паспорту позивача, він зареєстрований у спірній квартирі з 08 лютого 2001 року, позивач у судовому засіданні зазначив, що на момент приватизації спірної квартири він мав інше місце реєстрації за адресою: [ADDRESS], будь-яких дій щодо участі у приватизації спірної квартири не вчиняв. Та обставина, що батьки [PERSON] передали відповідачу 3000 доларів США за участь позивача у приватизації спірного житла, що встановлено з пояснень у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], не дає підстав для задоволення позовних вимог виходячи з висновків суду, викладених вище, про відсутність у позивача права на приватизацію спірної квартири. Будь-яких підстав для визнання недійсною та скасування розпорядження про приватизацію житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] судом не встановлено, а тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності зазначеної квартири. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем право користування [ADDRESS] суд зазначає наступне. Зі змісту ст. 16 ЦК України та ст.ст. 3,4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у тому числі у спосіб визнання права, у випадках, коли належне певній особі право не визнається або оспорюється. Дії відповідача щодо перешкоджання у проживанні позивача у спірній квартирі (що підтверджується фактом звернення останнього до правоохоронних органів) є по суті порушенням права користування житловим приміщенням, що підлягає захисту у інший спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed