Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача в порядку\~Закону України «Про захист прав споживачів», в якому просить визнати недійсним договір майнового лізингу № 505054 від 31.07.2015 року та стягнути з відповідача 131400 гривень \~суму грошових коштів, одержаних за договором лізингу, 1494,00 грн.\~матеріальних збитків та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 31.07.2015 року він уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» договір майнового лізингу, предметом якого є трактор «МТЗ 82 Беларус». 11.02.2016 р., 02.03.2016 р. та 19.04.2016 року позивач надіслав на адресу відповідача листи, у яких просив надати йому предмет лізингу, а саме трактор «МТЗ 82 Белорус», відповідь на який не отримав. У випадку відсутності предмету лізингу, позивач запропонував розірвати договір майнового лізингу № 505054 від 31.07.2015 року та повернути сплачені їм кошти у повному обсязі. Позивач вважає, що спірний договір містить несправедливі умови, не посвідчений нотаріально, а відповідач, при його укладенні, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності\~ліцензії на надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу, тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. У звязку з чим просив повернути йому сплачені кошти у розмірі. Крім того позивач вважає, що незаконними діями йому спричинена моральна шкода, яка полягає в тривалих переживаннях та стражданнях, погіршенням стосунків в сімї, так як батьки та дружина, надавши в розпорядження позивачу, для вирощування врожаю, свої земельні ділянки, надіялись на нього та на отримання прибутку, підривом його віри у чесність стосунків між людьми, унеможливленням протягом тривалого часу користуватися грошовими коштами, перерахованими відповідачу, які для його сімї з значною сумою. Розмір спричиненої відповідачем моральної шкоди позивач оцінює у сумі 20000,00 гривень. Предстаник позивача за довіреністю [PERSON] не з*явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої наполягав на задоволенені позову, просив справу розглянути за його відсутності та постановити по справі заочне рішення у разі відсутності відповідача. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду , повторно, в судове засідання не зявився, не повідомивши причини неявки. Заява про розгляд справи, за відсутності представника відповідача, до суду не надійшла, тому суд за згодою позивача та його представника вважає можливим вирішити справу в заочному порядку за правилами ч.1\~ст.224 ЦПК Україниза відсутності представника відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що 31.07.2015 року між сторонами у справі було укладено договір майнового лізінгу № 505054 з додатками, за умовами якого ТОВ «АвтоМоторсГруп» (лізингодавець) зобовязався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (предмет лізингу визначений в п. 3.1. Договору, а саме трактор МТЗ 82 Белорус), а лізингоодержувач , який є позивачем по справі, зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами Договору. Вказаний договір укладено в простій письмовій формі. Лізингоодержувач має право, відповідно до п. 4.4.1. Договору, достроково, але не раніше 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі, здійснити сплату всієї суми лізингових платежів, належних до сплати лізингоодержувачем за умовами даного договору. Якщо за узгодженням сторін строк лізингу буде скорочено, лізингоодержувач зобовязується достроково сплати належні лізингові платежі, при цьому розмір лізингових платежів може бути переглянутий за згодою сторін. У випадку дострокового погашення лізингоодержувачем всієї суми лізингових платежів та належного виконання лізингоодержувачем даного договору, в тому числі зобовязань по сплаті сум пені, штрафів тощо, лізингодавець зобовязується зробити всі необхідні дії щодо передачі лізингоодержувачу права власності на предмет лізингу на умовах передбачених даним договором. Так договір майнового лізингу передбачав право [PERSON] отримати трактор МТЗ 82 Белорус у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. Згідно пункту 5.1. договору трактор передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як: вартість фінансування, яка визначена у додатку N 2 до даного договору та становить 20 % від вартості предмету лізингу, що становить 36000,00 грн.; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку N 2; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку N 2 до даного договору та становить 3 % від вартості предмета лізингу, що становить 5400,00 грн. Згідно з пунктом 8.2.3 договору [PERSON] зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з періодичних лізингових платежів. Кількість періодичних лізингових платежів відповідає кількості періодів лізингу, зазначених у додатку № 3 до цього договору. Періодичний лізинговий платіж складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. 31 липня 2015 року на виконання умов договору майнового лізингу № 505054 від 31.07.2015 року позивач сплатив ТОВ «АвтоМоторсГруп» вартість фінансування в розмірі 36000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 46 від 31.07.2015 року. Згідно квитанції № 47 від 31 липня 2015 року [PERSON] сплатив за послуги банку 360,00 грн. Відомостей про виконання договору з боку відповідача суду не надано. З наведених обставин суд зазначає, що згідно зіст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно дост. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Оскільки умовами договору, крім оплати вартості предмету лізингу, передбачена оплата комісії та відсоткової ставки, на переконання суду умова договору про додаткову оплату вартості фінансування в сумі 36000,00 грн. порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру вказаного платежу, який згідно зіст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, передбаченій договором послузі. Крім цього, умови договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Враховуючи вказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що, безпосередньо, пов'язаний з виконанням договору лізингу. Перевіряючи доводи позивача та його представника щодо вчинення спірного правочину з використанням нечесної підприємницької практики, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6\~ст.203 цього Кодексу. Статями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачені підстави визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3\~ст.18 вказаного Закону. Вказаний перелік відповідно до ч. 4 зазначеної статті не є вичерпним. За таких обставин, дослідивши умови спірного договору, суд погоджується з наведеними позивачем доводами щодо несправедливого характеру укладеного ним договору, а саме: несправедливим є встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, за наявністю у розділі 8 договору жорстких фінансових зобовязань позивача та штрафних санкцій за їх невиконання, за умов коли обов'язок Відповідача обмежується лише переданням автомобіля (п.4.1.1. договору), стосовно якого немає відомостей про його наявність (п.3.5. договору); несправедливим є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору за умов п.12.11 договору, яким встановлено, що вартість фінансування даного договору позивачеві не повертається в будь-якому випадку. При цьому у разі сплати, окрім вартості фінансування, ще й авансового платежу, позивач, бажаючи відмовитися від договору, вправі вимагати повернення йому не більше 20 % цього авансового платежу; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається, тим часом коли п.4.3.5. договору надає відповідачеві право розірвати договір в односторонньому порядку без повідомлення про це позивача. Натомість, позивачу, згідно з п.4.4. договору, право розірвати договір не надано; несправедливим є передбачене п.12.11. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); несправедливим є передбачене п.3.5. договору надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; несправедливим є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, тоді як п.п.3.4. і 5.4. договору передбачають зміну вартості предмету лізингу під час дії договору і не встановлюють можливості позивача впливати на таку зміну; несправедливим є встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець не виконає своїх, тим часом коли обов'язки позивача за договором не зменшуються у випадку невиконання своїх зобов'язань відповідачем; несправедливим є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Також суд зазначає, щост. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»містить наступні приписи. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, зазначений Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, з підстав їх несправедливого характеру відносно споживача та здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Оскільки Договір містить ряд несправедливих умов, що зумовлює зміну всіх інших положень Договору, Відповідач застосував при укладенні Договору нечесну підприємницьку практику, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Договір майнового лізингу № 505054 від 31.07.2015р., укладений між [PERSON] 2 та ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП»\~ фактично є фінансовим лізингом, так як передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки умовами договору передбачено сплату 50 % вартості предмета лізингу у якості авансових платежів (абз. 7 розділу «Визначення термінів», п.. 5.1., 5.2. договору, додаток № 2 до договору), що є фактичним залученням коштів для придбання предмету лізингу, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у відповідача відсутня. Водночас, після 28.06.2015р. (дата набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015р.)1, у п. 2 ч. 1 ст. 7 Закон про ліцензування видів господарської діяльності, чітко передбачено ліцензування такого виду господарської діяльності, як надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу (п. 5 ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). \~\~Після набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015р. (набрав чинності 28.06.2015р.) право на надання фінансових послуг (послуг з фінансового лізингу) може бути реалізовано лише після отримання відповідної ліцензії, яка у відповідача відсутня (підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг\~від 22.04.2016р. № 3426/16-12). Договір майнового лізингу № 505054 укладений між [PERSON] та ТОВ «Автомоторсгруп» 31.07.2015р., після набрання чинності Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015р., відтак для його укладення відповідач зобовязаний був попередньо отримати ліцензію на право надання фінансових послуг (послуг з фінансового лізингу), яка у відповідача відсутня. Навіть до набрання чинності\~ Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02.03.2015р., здійснення господарської діяльності, яка передбачала фактичне залучення коштів для придбання предмету лізингу, потребувало попереднього отримання ліцензії для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частиною 1\~ст. 227 ЦК України\~встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином (ч. 2\~ст. 227 ЦК України). Крім того суд вважає, що при укладанні оспорюваного договору фінансового лізингу, були порушені вимоги, щодо його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2\~ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2\~ст. 628 ЦК України). Згідно із ч. 2\~ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1\~ст. 220 ЦК України). Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1\~ст. 236 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Вищезазначені висновки суду щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним, у звязку із його несправедливими умовами, відсутності ліцензії у відповідача та нотаріального посвідчення договору, повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України по справі № 6-2766цс15, що була викладена у постанові суду від 16.12.2015 року. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 131400 грн., сплачених за спірним договором та 1494,00 гривень понесених збитків. Крім того, суд вважає, що відповідач, який ввів позивача в оману щодо свого права на вчинення правочину,завдав позивачу моральну шкоду, завдану таким правочином (ч. 2\~ст. 227 ЦК України), яка полягає в тому , що позивач внаслідок укладення цього правочину та на його виконання з свого боку вклав значні для нього грошові кошти і не отримавши ні вкладені кошти ні трактор, вимушений був прикладати додаткових зусиль для організації робіт по обробці перебуваючих в його користуванні земельних угідь, що викликало тривалі моральні страждання та переживання. Суд вважає достатньою компенсацію за завдану моральну шкоду 5000грн. В решті позову слід відмовити. Предметом позову є захист прав споживачів, за подання такого позову позивачі звільняються від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. Судові витрати становлять за подання до суду справи майнового характеру 551,20 грн. та витрати за звернення до суду з заявою про розгляд справи немайного характеру 551,20 грн., а всього 1102.40 грн.\~\~

Outcome: partial