Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначив, що він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 16.08.2002 року. Від шлюбу у них є син [PERSON], 2002 року народження. Квартира [ADDRESS] була надана позивачу 27.12.2005 року Івано-Франківською дистанцією колії Управління Львівської залізниці. Квартира службова, виділена позивачу, як працівнику залізниці, до складу його сім'ї входили спільний син [PERSON] та відповідачі. Позивач є наймачем квартири. З червня 2017 року відповідачка [PERSON] виїхала до Польщі та де знаходиться на даний час позивачу невідомо. З того часу вона в квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, жити у ній не бажає, свої речі з квартири забрала. Інформації про її фактичне місце проживання у позивача немає. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.03.2018 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання сина [PERSON] з позивачем. Відповідач [PERSON] проживав у спірній квартирі до початку 2017 року, після чого вибув і позивач не знає де він проживає. Його речей в квартирі теж немає, перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинив, відповідач виїхав на інше місце проживання з власної волі. Спільного господарства з відповідачами позивач не веде, відповідачі не брали участі в утриманні квартири, обов'язок по внесенню квартирної плати та плати за комунальні послуги не виконують. На підставі наведеного просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Відповідно до ордеру № 100 на право зайняття службової квартири, виданого Івано-Франківською дистанцією колії Управління Львівської залізниці Державної адміністрації залізниць України (а.с.5) [PERSON] надано право на заняття службової квартири за адресою: [ADDRESS], до складу його сім'ї входили: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно довідки про склад сім'ї № 471 від 20.09.2018 року виданої Хриплинською сільською радою Івано-Франківської міської ради (а.с.4) за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Факт відсутності відповідачів за місцем постійної реєстрації підтверджується актом про не проживання [PERSON], [PERSON], складеним [PERSON] та [PERSON] (а.с.6), та актом про не проживання [PERSON], [PERSON], складеним [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7), згідно якого відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають більше 1 року. Як вбачається з копії рішення Івано-Франківського міського суду від 02.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітнього [PERSON] залишено на проживанні з [PERSON] В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка пояснила суду, що відповідачів не бачила з червня 2017 року, у вказаній квартирі не проживають та особистих їх речей у квартирі немає. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК України до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, зокрема правила, передбачені статтями 71, 72 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього звязку з конкретним місцем. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідачіі [PERSON], [PERSON], які понад рік не проживають за адресою: квартира [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. На підставі викладеного, відповідно до ст. 71,72, 123 ЖК України, ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: approved