Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача по якому просив суд визнати договір позики від 15.07.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним у зв'язку із його фіктивністю. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2012 року, залишеного без змін апеляційною та касаційною інстанцією, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму заборгованості за договором позики в розмірі 638 400 грн. та судові витрати в сумі 3 219 грн. посилаючись на те, що між ними був укладений договір позики, про що була складена розписка. Позивач наголошує на тому, що ніяких договорів позики з відповідачем він не укладав та коштів від відповідача він не отримував. Вважає, що договір позики, нібито укладений 15.07.2007 року між ним та відповідачем є фіктивним. Зазначає, що відповідач сфальсифікував розписку та про відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлені в цій розписці. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, наголошуючи на тому, що договір є фіктивним, на підставі ст.. 234 ЦК України. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Надала до суду заперечення, в яких зазначила, що позивачем в позові викладено обставини, які не підтверджені ніякими доказами, що наводить сумнів про їх правдивість, доводить неповноту відображень. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, експертні висновки, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 03.08.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2610/12441/2012 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму в розмірі 638 400 грн. та судові витрати в розмірі 3 219 грн. Вищезазначеним судовим рішенням встановлено, що 15.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду відповідно до якої [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в розмірі 80 000 дол. США для придбання автомобіля Lexus LX 470 в м. Одесі, перевезенні в м. Київ, реєстрації в органах ДАІ, утримання в належному технічному стані та виконування функцій водія [PERSON], про що була складена розписка. Позивач, звертаючись до суду просить визнати недійсним договір позики від 15.07.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним у зв'язку із його фіктивністю. Зазначає, що він розписок не складав. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом, з метою встановлення чи виконано рукописні тексти в розписках про отримання коштів від 15.07.2007 року, 20.02.2008 року та 10.01.2012 року [PERSON] чи іншою особою, ухвалою від 22.05.2014 року по справі призначена судова почеркознавча експертиза, виконання якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. Справа була повернута на адресу суду з повідомленням № 2747/02 від 01.08.2014 року про неможливість надання висновку через недостатність порівняльного матеріалу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2014 року по справі призначена судова почеркознавча експертиза з метою встановлення чи виконано рукописні тексти та підписи в розписказ про отримання коштів від 15.07.2007 року, 20.02.2008 року та 10.01.2012 року [PERSON] чи іншою особою, виробництво якої доручено судовим експертам Експертної служби Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2014 року був наданий висновок експерта № 155 від 08.12.2014 року, в якому зазначено, що підписи від імені [PERSON] в розписках про отримання коштів від: 15.07.2007, 20.02.2008, 10.01.2012, наданих від імені [PERSON] [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою. Рукописні записи в розписках про отримання коштів від: 15.07.2007, 20.02.2008, 10.01.2012, наданих від імені [PERSON] [PERSON], виконані ймовірно не [PERSON], а іншою особою ( а.с.200-204). В судовому засіданні суд поставив питання представнику позивача, з яких саме підстав позивач просить суд визнати договір позики від 15.07.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] не дійсним, так як позивач в позові посилається на ст.ст. 215, 203 та на ст. 234 ЦК України та в прохальній частині позову просить визнати вищезазначений договір недійсним у зв'язку з його фіктивністю. Представник позивача пояснив, що просить визнати договір позики недійсним виключно з підстав фіктивності, посилання в позові на ст.ст. 215, 203 ЦК України було зазначено при складанні позову до проведення експертизи. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності. Правочин, укладений з порушенням умов, визначається законодавством недійсним, тобто не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст.. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, слід враховувати, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним може бути визнаний правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо підпис однієї із сторін в договорі підроблено, то позов про визнання недійсним договору ( правочину) за участю цієї особи, не може бути задоволений, оскільки ця особа не виявляла волю на вчинення правочину. Стаття 234 ЦК України у таких випадках не повинна застосовуватись, оскільки такий правочин має визнаватись недійсним на підставі ч.1 ст. 215 і ч. 1 ст. 203 ЦК України. З наведеного вище вбачається, що фіктивним може бути визнано правочин, тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки, оскільки за наслідками судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що розписка від 15.07.2007 року була підписана не [PERSON], а іншою особою, отже стверджувати те, що він діяв без наміру створення цивільно-правових наслідків неможливо, а отже умислу при укладанні даного правочину, як фіктивного бути не може. Також слід наголосити на тому, що боргові-розписки від імені [PERSON] [PERSON] видавались 15.07.2007 року, 20.02.2008 року, 10.01.2012 року, а позивач просить суд визнати недійсним у зв'язку з фіктивністю лише розписку від 15.07.2007 року. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed