Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 07.06.2003 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Дніпропетровськ, про що складено актовий запис №327. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] стверджує, що шлюбні відносини фактично припинено з 03.12.2016 року. Між подружжям зникло взаєморозуміння, любов та повага один до одного. Подальше збереження сімейних відносин неможливе та суперечитиме інтересам позивача. [PERSON] погоджується на розірвання шлюбу. На підставі викладеного вище просить позов задовольнити. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова 28.08.2020 року відкрито провадження у справі. Судовий розгляд вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник відповідачки подав до суду 30.09.2020 року відзив на позовну заяву. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Проте, з метою захисту інтересів дітей, просить суд визначити місце проживання [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю. Зазначає, що діти підтверджують бажання проживати разом з [PERSON] . Крім того, відповідачка просить залишити за нею прізвище чоловіка - [PERSON] . Просить задовольнити її вимоги та розглянути цивільну справу №465/4389/20 в порядку загального позовного провадження. Позивач подав до суду заперечення на відзив. Заперечує проти вимоги відповідачки про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. Стверджує, що дана вимога не може розглядатися у рамках даного провадження. Окрім того, позивач вказує, що наразі відповідачка та діти проживають з ним в одній квартирі, власником якої є саме позивач. Відповідачка свого житла не має, тому не зможе забезпечити [PERSON] та [PERSON] окреме місце проживання. Просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник [PERSON] подав до суду заперечення від 06.10.2020 року. Зазначає, що відповідачка заперечує проти вимог позивача, викладених у відповіді на відзив. Стверджує, що питання про визначення місця проживання дітей може розглядатися судом у даному провадженні у справі про розірвання шлюбу. Вимога [PERSON] про визначення місця проживання дітей з нею обумовлена саме тим, що вони зареєстровані та проживають у квартирі, яка належить позивачу та набута ним до укладення шлюбу. [PERSON] та [PERSON] визначились, що хочуть проживати разом з матір`ю. Тому, з метою врахування інтересів дітей та уникнення непорозумінь з позивачем, у разі зміни місця проживання відповідачки після розірвання шлюбу, необхідно визначити з ким вони будуть проживати. Наголошується, що [PERSON] постійно нагадує відповідачці про те, що їх помешкання належить на праві власності лише йому і після розірвання шлюбу у будь-який момент може припинити реєстрацію місця проживання відповідачки у його квартирі. Інформація позивача з відповіді на відзив про те, що у відповідачки відсутнє житло не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] є співвласником на праві приватної власності трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є фінансово незалежною, має стабільну роботу та офіційно підтверджений дохід. Крім того, зазначається, що позивач з березня 2019 року офіційно не працевлаштований, а у 2017 році припинив підприємницьку діяльність. Під час провадження у даній справі, 18.09.2020 року [PERSON] знову зареєструвався, як фізична особа підприємець, тому за останні півтора року офіційно підтвердженого заробітку не має. Також, відповідачка просить про відшкодування їй судових витрат на надання професійної правової допомоги у розмірі 1 500 гривень. На підставі вищевикладеного, просить розірвати шлюб між нею та позивачем, визначити місце проживання дітей разом із матір`ю, після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище [PERSON] та стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1 500 гривень. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.04.2021 року відповідачці [PERSON] відмовлено у задоволенні вимоги про перехід до загального позовного провадження у зв`язку з безпідставністю даної вимоги. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить такий задовольнити. Із запереченням відповідачки не погоджується. Відповідачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Повністю визнає позов з урахуванням поданого суду відзиву. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони 07.06.2003 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Дніпропетровськ, актовий запис №327. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 07.06.2003 року. Сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 25.11.2003 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.11.2009 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] справді зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом про реєстрацію права власності №779300 від 13.06.2003 року, зазначена квартира належить на праві власності [PERSON] . Згідно статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з приписами частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Чинне законодавство України встановлює пріоритет інтересів дітей при вирішенні сімейних спорів (ст. 7 ч. 8 СК України); а також зобов`язує дотримуватись засад рівності їх прав щодо батьків (ст. 142 цього ж кодексу) та справедливості у врегулюванні сімейних відносин (ст.7 ч.9 СК України). Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. Дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно визначається щодо місця свого проживання. Згідно з ч.1 ст.160 СК України, якщо мати та батько , які проживають окремо, не дійшли згоди щодо місця проживання їх дитини, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка визнає таку вимогу, суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам сторін, а відтак, шлюб слід розірвати. Окрім того, беручи до уваги інтереси дітей та дослідивши доводи відповідачки, суд вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю. Що стосується вимоги відповідачки про стягнення з позивача судових витрат на правничу (правову) допомогу у сумі 1500 гривень, то суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами першою та другою статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, позов підлягає до повного задоволення, то судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача.

Outcome: approved