Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 37838,58 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до заяви №б/н від 10.02.2012 відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,4% річних на суму заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав позивачу вчасно грошові кошти для погашення заборгованості, чим порушив зобов`язання за договором. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань утворилася заборгованість, яка станом на 31.07.2017 складає 37838,58 грн., з яких 730,00 грн. - заборгованість за кредитом; 30325,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кордитом; 4505,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1778,03 грн. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного просив позов задовольнити. Представник відповідача, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності надав відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення вимог Конституції України щодо заборони притягнення до юридичної відповідальності за одне і те саме правопорушення двічі, а також на відсутність підпису відповідача на витягу з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, у зв`язку із чим заперечив, що вказані умови та правила є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, просив застосувати строки позовної давності та врахувати практику Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019. Позивач надав відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав, виклала позицію щодо відповідності позовних вимог нормам законодавства та умовам укладеного між сторонами кредитного договору та просив їх задовольнити, а проти доводів представника позивача заперечував з огляду на їх необґрунтованість, вказав, що строки позовної давності позивач не порушував, а також посилався на відповідність стягнення штрафу та пені, які передбачені умовами кредитного договору вимогам Конституції України. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на укладення між ним та відповідачем кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви №б/н від 10.02.2012 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку(далі - Анкета-заява), відповідно до якої відповідач погодився, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді для ознайомлення складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Позивачем надано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 7-30) (далі - Умови), а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 6) (далі Тарифи), але вказані витяги не містять підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці Умови та саме ці Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови та Тарифи в подальшому не змінювались без її відома. Суд наголошує, що позивачем не надано копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та копію примірника Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору мають містити підпис відповідача, а надано лише витяги з них. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що до укладеного 10.02.2012 кредитного договору були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору, як договір приєднання, однак, суд не може погодитися із таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Оскільки надані позивачем витяг з Умов (а.с. 7-30) та витяг з Тарифів (а.с. 6) не містять підпису позичальника, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та саме ці Тарифи розумів відповідач підписуючи Анкету-заяву, а також те, що Умови і Тарифи в подальшому не змінювались, то Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку і Тарифиобслуговування кредитних карт «Універсальна» не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору позивача з відповідачем, укладеного шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На підставі викладеного суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 6) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 7-30), які надані позивачем на підтвердження свої вимог не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.02.2012 шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами цивільного законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивачем не заявлено. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на викладене з відповідача підлягає стягненню лише фактична сума, надана позивачем у кредит. Вказане вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як представник відповідача вказує у відзиві та як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 3-4), позивач здійснила останню операцію по картці 10.04.2012, знявши готівку в розмірі 05,00 грн, а з позовом позивач звернувся до суду 02.11.2017, тобто з порушенням 3-х річного строку позовної давності. Згідно з Висновками про правильне застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 28.03.2018 в справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підсумовуючи викладене, позивач не довів порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором №б\\н від 10.02.2012 та не обґрунтував свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за кредитним договором №б\\н від 10.02.2012процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимоги позивача про стягнення основної суми, наданої в кредит заявлені з порушенням строків позовної давності, про застосування яких просить відповідач у відповідній заяві. З огляду на викладене суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed