Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Кам`янська міська рада в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №221230284 від 21.08.2020 р., в якій і по сьогоднішній день проживає та продовжує бути зареєстрованим. Разом з ним, в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 001075855 про склад сім`ї від 02.03.2021 р.. [PERSON] [INFO] , постійно мешкає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , фактична адреса їх мешкання йому невідома, так як вони не спілкуються, але йому відомо, що [PERSON] разом із правнуком проживають у м. Верхньодніпровську, вона працює головним спеціалістом відділу обслуговування громадян № 10 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а правнук Святослав навчається у школі. Місце проживати [PERSON] йому взагалі невідоме. Відповідачі жодного дня не проживали в даній квартирі та взагалі не користувались нею, лише зареєстровані, що підтверджується актами про не проживання №714 від 24.07.2018 р., №728 від 23.08.2018 р., б/н від 03.09.2018 р., та Актами про проживання №49 від 25.02.2021 р., №54 від 01.03.2021 р.. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам позивач не чинив. Ремонтні роботи у даній квартирі здійснювались виключно за кошти позивача. Також позивач з власних коштів оплачує послуги ЖКГ. [PERSON] є ветераном війни - учасником війни, ветераном праці, що підтверджується Посвідченням серії [NUMBER] від 29.07.2004 р., Посвідченням Серії АВ від 14.10.1999 р.. Також позивач має ІІ групу інвалідності, у зв`язку з загальним захворюванням, що підтверджується Довідкою Серії 12 ААА №031654 від 13.04.2017 р., Висновком ЛКК №2979 від 08.12.2020 р.. У зв`язку зі станом здоров`я має постійну потребу у лікуванні, натомість кошти витрачає на оплату комунальних послуг за не проживаючих членів родини. Позивач неодноразово намагався вирішити дане питання з відповідачами мирним шляхом, але на даний час спір добровільно не врегульовано. Відповідачі є його родичами, спільно з ним не проживають, спільне господарство не ведуть. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав. Представниками відповідачів надані відзиви на позов, в якому зазначають, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі з наступних підстав. На теперішній час місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , разом із його батьком - [PERSON] , що повністю кореспондується з положеннями Правил реєстрації місця проживання, які затверджено постановою КМУ №207 від 02.03.2016 р. На час реєстрації місця проживання відповідачів єдиним власником вищевказаної квартири в цілому, за яким в установленому законом порядку було зареєстровано право приватної власності, був [PERSON] , який доводиться батьком [PERSON] та відповідно, дідом [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS] , було оформлено по 1/2 частці його батьком [PERSON] , а також його дружиною - [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] , а отже зареєстрованими за зазначеною адресою членами її сім`ї, яка не заперечує проти цього. Представник третьої особи Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності, рішення просив прийняти згідно чинного законодавства. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав клопотання щодо розгляду справи за його відсутності з урахуванням висновку органу від 28.05.2021 р. №8 вих-20/431 в якому зазначено, що ураховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] та той факт, що визнання його таким, що втратив право користування призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини, порушення охоронюваних законом інтересів та не гарантує збереження майнових прав дитини, не є доцільним. Заслухавши сторони у справі та їх представників, а також дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №221230284 від 21.08.2020 р., в якій і по сьогоднішній день проживає та продовжує бути зареєстрованим. Разом з ним, в даній квартирі зареєстровані: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 001075855 про склад сім`ї від 02.03.2021 р.. [PERSON] [INFO] , постійно мешкає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , фактична адреса їх мешкання позивачу невідома, так як вони не спілкуються, але позивачу відомо, що [PERSON] разом із правнуком проживають у м. Верхньодніпровську, вона працює головним спеціалістом відділу обслуговування громадян № 10 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а правнук Святослав навчається у школі. Місце проживати [PERSON] позивачу взагалі невідоме. Відповідачі жодного дня не проживали в даній квартирі та взагалі не користувались нею, лише зареєстровані, що підтверджується актами про не проживання №714 від 24.07.2018 р., №728 від 23.08.2018 р., б/н від 03.09.2018 р., та Актами про проживання №49 від 25.02.2021 р., №54 від 01.03.2021 р.. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам позивач не чинив. Ремонтні роботи у даній квартирі здійснювались виключно за кошти позивача. Також позивач з власних коштів оплачує послуги ЖКГ. [PERSON] є ветераном війни - учасником війни, ветераном праці, що підтверджується Посвідченням серії [NUMBER] від 29.07.2004 р., Посвідченням Серії АВ від 14.10.1999 р.. Також позивач має ІІ групу інвалідності, у зв`язку з загальним захворюванням, що підтверджується Довідкою Серії 12 ААА №031654 від 13.04.2017 р., Висновком ЛКК №2979 від 08.12.2020 р.. У зв`язку зі станом здоров`я має постійну потребу у лікуванні, натомість кошти витрачає на оплату комунальних послуг за не проживаючих членів родини. Позивач неодноразово намагався вирішити дане питання з відповідачами мирним шляхом, але на даний час спір добровільно не врегульовано. Відповідачі є його родичами, спільно з ним не проживають, спільне господарство не ведуть. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має. Також судом встановлено, що на теперішній час місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , разом із його батьком - [PERSON] , що повністю кореспондується з положеннями Правил реєстрації місця проживання, які затверджено постановою КМУ №207 від 02.03.2016 р. На час реєстрації місця проживання відповідачів єдиним власником вищевказаної квартири в цілому, за яким в установленому законом порядку було зареєстровано право приватної власності, був [PERSON] , який доводиться батьком [PERSON] та відповідно, дідом [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS] , було оформлено по 1/2 частці його батьком [PERSON] , а також його дружиною - [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] та бабусею відповідача [PERSON] , а отже зареєстрованими за зазначеною адресою членами її сім`ї, яка не заперечує проти цього. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні підтвердила той факт, що за її ініціативою так як вона є власником 1/2 квартири [ADDRESS] , і за згодою позивача [PERSON] було зареєстровано [PERSON] та [PERSON] в зазначеному житлі. Вона сплачує комунальні платежі, також в оплаті комунальних платежів приймає участь і [PERSON] , якій надає їй кошти для цього. Заслухавши доводи сторін, їх представників свідка [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя\~статті77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81\~ЦПК України). Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 47\~Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не\~\~може\~\~бути\~\~примусово\~\~позбавлений\~\~житла\~\~інакше\~\~як\~\~на\~\~підставі закону за рішенням суду. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.\~\~\~\~\~ Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується\~Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Стаття 29 ЦК України\~не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітнього\~ [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що він за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки\~малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може\~\~реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність\~\~причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.\~\~Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.\~\~\~\~ Відповідно до\~статті 6 СК України\~правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він\~в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може самостійно проживати у цій квартирі, а тому відсутні передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком [PERSON] та який є членом сім`ї власника. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин. [PERSON] є родичем позивача та [PERSON] які є власниками квартири [ADDRESS] , і за їх згодою його. було зареєстровано у спірній квартирі. Він сплачує комунальні послуги. Співвласник квартири [PERSON] не заперечує проти його проживання в спірній квартирі. Позивачем не було доведено, що [PERSON] не користується спірним приміщенням понад 1 рік без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла і не приймає участь у його утриманні. Позивачем [PERSON] також не доведено, що відповідачі забезпечені іншим житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий сбір», позивач, як ветеран війни та інвалід ІІ групи, був звільнений від сплати судового сбору. Тому, на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed