Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист честі, гідності та спростування неправдивої інформації посилаючись на те, що у травні 2017 року відповідач звернулася із заявою до директора Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва, де працювала позивач, в якому зазначила, що «[PERSON] користуючись службовим положенням частину продуктів, ліків та інших предметів соціального забезпечення для підопічних несе собі додому. 16.05.2017 року у відділенні «Куренівка» видавали харчові пайки для пенсіонерів, інвалідів та малозабезпечених громадян, а 17.05.2017 року, ввечері, після 18 годин, [PERSON] несла велику кількість цих пайків собі додому». «Також [PERSON] дізнавшись, що підопічна на її ділянці людина - одинока, приставляла до неї своїх людей з метою подальшого користування присвоєння житла». З аналогічною за змістом заявою відповідач звернулася до Подільського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві. Вказувала на те, що відомості, які були викладені у заяві, поданій до директора Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва є неправдивими та такими, що порушують її честь, гідність та ділову репутацію тому підлягають визнанню недостовірними. Просила зобов'язати відповідача спростувати вказану інформацію шляхом направлення на адресу директора Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва листа з спростуванням недостовірної інформації. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позовної заяви. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що попереджала позивача про те, що звернеться із відповідною заявою до керівника позивача та поліції, оскільки події, про які йдеться у заяві, дійсно мали місце. Представник третьої особи вказувала на те, що дійсно, третя особа отримала вказану вище заяву. За результатами її розгляду було проведено відповідну роз'яснювальну роботу із позивачем. 19.05.2018 року відповідач відкликала її, тому вона була повернута заявнику і в розпорядженні третьої особи не перебуває. Вказувала на те, що не бачить підстав для задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивач працювала на посаді завідувача відділення надання допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва. 18.05.2017 року відповідач звернулася із заявою до директора Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва відносно дій позивача з метою їх відповідної перевірки. З листом аналогічного змісту, відповідач 18.05.2017 року звернулася до Подільського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві, що було визнано відповідачем у судовому засіданні. Ухвалою суду від 30.08.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача та третьої особи заяву відповідача від 18.05.2017 року адресовану Територіальному центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва . Відповідач та представник третьої особи, на виконання вказаної ухвали суду повідомили, що дійсно, 18.05.2017 року відповідач звернулася до директора Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва із заявою відносно дій позивача. 19.05.2017 року після пояснень [PERSON], відповідач відізвала подану заяву, тому не виявляється за можливе надати належним чином її завірену копію. Разом із цим було встановлено та визнано відповідачем те, що заява відповідача, яка була направлена на адресу Подільського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві має аналогічний зміст. З матеріалів справи убачається, що позивач вважає негативною та такою, що порушує її честь, гідність та зачіпає ділову репутацію інформацію, яка викладена у заяві, адресованій керівнику позивача та має наступний зміст: «[PERSON] користуючись службовим положенням частину продуктів, ліків та інших предметів соціального забезпечення для підопічних несе собі додому. 16.05.2017 року у відділенні «Куренівка» видавали харчові пайки для пенсіонерів, інвалідів та малозабезпечених громадян, а 17.05.2017 року, ввечері, після 18 годин, [PERSON] несла велику кількість цих пайків собі додому». «Також [PERSON] дізнавшись, що підопічна на її ділянці людина - одинока, приставляла до неї своїх людей з метою подальшого користування присвоєння житла». Частиною 1 ст. 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова Пленуму ВСУ) визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Враховуючи специфіку даної категорії справ, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) (п.16 Постанови Пленуму ВСУ). Судом з пояснень позивача та відповідача встановлено, що відповідач є колишньою дружиною сина позивача і їх стосунки носять неприязний характер. З приводу подій, які мали місце у травні 2017 року, як позивач так і відповідач зверталися як до Оболонського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві так і Подільського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві. За результатами розгляду заяв позивача Подільським РУП НП МВС у м. Києві було надано відповіді про те, що ними було проведено відповідну перевірку щодо конфліктних взаємовідносин між позивачем та відповідачем. В судовому засіданні відповідач вказувала на те, що обставини які були викладені у заяві, адресованій директору установи, в якій працювала позивач дійсно мали місце, і вона попереджала позивача про те, що така інформація може бути предметом перевірки її керівництва та правоохоронних органів. Відповідач вказувала на те, що її звернення із відповідними заявами було викликано наміром виконати свій громадський обов'язок та захистити права та інтереси громадян від дій позивача. В своїй заяві вона вказувала на необхідність проведення перевірки уповноваженою особою (керівником позивача) тих обставин, про які їй стало відомо. Зазначала, що таку інформацію вона третім особам не поширювала і діяла в межах Закону України «Про звернення громадян», тому само по собі звернення із вимогою про проведення перевірки дій посадової особи, не є поширенням неправдивої інформації. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. (ст. 5 Закону України «Про звернення громадян»). В судовому засіданні було встановлено, що Територіальний центр соціального обслуговування Подільського району м. Києва в особі його директора, не проводив належну перевірку обставин, які були викладені в заяві відповідача, оскільки на наступний день після отримання такої заяви, її було повернуто на вимогу відповідача. Також, в матеріалах справи відсутні відомості за результатами звернення відповідача із заявою до Подільського районного управління поліції ГУ НП МВС у м. Києві. Клопотань про витребування такої інформації учасниками справи заявлено не було. Таким чином, матеріали справи не місять відомостей про те, що обставини, які викладені у поданій відповідачем заяві були належним чином перевірені та/або за результатами її перевірки були встановлені певні обставини. Окрім цього з пояснень учасників процесу встановлено, що після подій, які мали місце у травні 2017 року, позивач звільнилася із Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва. Отже, суд не може погодитися із позицією позивача про те, що звернення відповідача із заявою до керівника установи, де працювала позивач з метою перевірки діяльності самого позивача - як посадової особи Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва, можуть свідчити про факт поширення відповідачем негативної інформації відносно позивача, оскільки розгляд такого роду заяв входить до компетенції керівника Територіального центру соціального обслуговування Подільського району м. Києва, а відповідач мала право звернутися із вказаною заявою з метою перевірки обставин, які на її думку, мали місце та можуть свідчити про неналежне виконання позивачем своїх посадових обов'язків. З урахуванням зазначеного, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновки суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed