Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду, посилаючись на ті обставини, що 11.12.2012 між ним та СТОВ «Агросвіт» було укладено договір оренди земельної ділянки № 0287-12, згідно з яким він передав відповідачу в строкове платне користування строком на 14 років земельну ділянку загальною площею 1,8175 га, кадастровий номер 3222982600:03:202:0061, належну йому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 239043 від 03.04.2001. Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за № 322290004004571. Позов обґрунтував посиланням на положення статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладення спірного договору), яка містила істотні умови договору оренди землі, передбачала, що невідємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі обєкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. За умовами укладеного договору орендна плата виплачується у грошовій формі у розмірі 3 (три) відсотки від вартості орендованої земельної ділянки. Розмір орендної плати визначається за домовленістю сторін, форма орендної плати на один рік встановлюється за домовленістю сторін. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01.09. по 31.12 кожного року. Розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом унесення змін або доповнень до цього договору. Як вбачається із п. 9 типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, орендна плата вноситься орендарем у відповідній формі та розмірі, зокрема, розмір орендної плати: грошової - у гривнях із зазначенням способів внесення за земельні ділянки приватної власності. Отже, з умов типового договору оренди землі вбачається, що розмір орендної плати вноситься орендарем і визначається у договорі оренди у гривнях із зазначенням способів внесення за земельні ділянки приватної власності. З умов спірного договору вбачається, що сторонами не було досягнуто згоди щодо такої істотної умови спірного договору, як орендна плата, адже конкретний її розмір у грошовому еквіваленті гривні не був визначений. Жодної додаткової угоди до спірного договору, якою б сторони визначили розмір орендної плати у грошовому еквіваленті в гривні, сторони не укладали. В тексті договору не визначено вартість орендованої земельної ділянки, тому розмір орендної плати не можна розрахувати. Поняття «вартість орендованої земельної ділянки» та «нормативно грошова оцінка земельної ділянки» - не тотожні, а умовами спірного договору не передбачено, що вартість орендованої земельної ділянки дорівнює нормативно грошовій оцінці земельної ділянки. Договором також не визначено, що орендну плату можна вирахувати з нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Зазначене є підставою для зловживань з боку відповідача як орендаря, який на власний розсуд визначає щорічний розмір орендної плати, не здійснює її індексацію. З умов спірного договору вбачається, що у ньому відсутні інші істотні умови та невідємні частини, наявність яких є обовязковою: у договорі відсутні умови про індексацію; договір не містить такої умови як строк внесення орендної плати; до договору не додані кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто відсутня інформація про обєкт оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет спірного договору. У пункті 3.2 спірного договору йдеться про те, що «орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01.09 до 31.12 кожного року». З цієї норми позивачу незрозуміло який же насправді строк сплати орендних платежів: немає конкретних строків із зазначенням місяців, дат. Умови п. 3.2 можна тлумачити як завгодно, чи то зазначено хвилини і години, чи дні і тижні, чи взагалі фраза недописана і там зазначено частки різних форм платежів. Незрозуміло і неоднозначно викладеними умовами щодо строку внесення орендної плати користується відповідач, порушуючи права позивача на отримання орендної плати у певний строк. Відсутність встановленої та погодженої сторонами орендної плати із зазначенням її розміру у грошовій одиниці гривні, індексації, не дає права позивачу отримувати орендну плату в розмірі, строках і у порядку, визначеному саме у договорі оренди, є підставою для визнання недійсним в цілому спірного договору оренди на підставі статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладення спірного договору). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Спірній договір не є припиненим на момент предявлення позову, на момент предявлення позову порушення прав позивача є триваючим, тому що відносини між сторонами є триваючими і обовязки, встановлені спірним договором, зокрема і щодо сплати орендної плати, підлягають виконанню сторонами протягом всього строку дії договору, тому останнім не пропущено строк позовної давності. Існування триваючого порушення прав позивача, яке полягає у відсутності у спірному договорі такої істотної умови, як орендна плата із зазначенням розміру та порядку її внесення, індексації, на момент предявлення даного позову, свідчить про те, що позовна давність на вимоги позивача не поширюється. Відносини між сторонами є триваючими і обовязки, встановлені договором оренди, підлягають виконанню сторонами протягом всього строку дії договору. Просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 0287-12 від 11.12.2012, укладений ним з СТОВ «Агросвіт», стягнути з відповідача понесені судові витрати у виді судового збору. У поданих до суду додаткових поясненнях до позовної заяви про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки представник позивача вказав, що позивач позбавлений можливості порахувати розмір орендної плати, оскільки сторони не визначили вартість орендованої земельної ділянки, не визначили процедуру визначення її вартості. Сторони мали намір окремою додатковою угодою визначити конкретний розмір орендних платежів, проте жодних додаткових угод до нього так і не укладали. Це є свідченням того, що сторони, уклавши спірний договір, так і не узгодили основну його умову - розмір орендної плати. Не погодивши розміру орендної плати в спірному договорі, відповідач самостійно, на свій розсуд, та не повідомляючи про це позивача, почав визначати розмір орендної плати. В усному порядку представники відповідача інформували позивача, що останньому слід зявитись за отриманням орендної плати. У позивача не було можливості та необхідності відмовитись від розміру орендної плати, яку запропонував відповідач, оскільки він не вважав такий розмір кінцевим та остаточним. Отримання частини орендної плати не свідчить про погодження позивачем такого розміру та про відсутність з його боку претензій до розміру орендної плати та інших умов спірного договору. Відповідач не повідомляв позивачу про те, що отриманий останнім розмір орендної плати є остаточним і більше він нічого не отримає. Зазначений факт свідчить про відсутність узгодження розміру орендної плати по спірному договору оренди землі. Через відсутність чіткого регламентування строку внесення орендної плати відповідач протягом усього часу дії спірного договору на свій розсуд визначав, коли позивач має отримувати орендну плату. За таких обставин позивач не має можливості планувати свої витрати, які він міг би покривати орендними платежами, що спричиняє йому неабиякий дискомфорт. Відсутність у спірному договорі конкретного розміру орендної плати та строку внесення орендної плати нівелює нормальне планування фінансового життя позивача. Останній не може знати який розмір орендної плати отримає та коли, тому не може визначитись зі своєю купівельною спроможністю та необхідністю в тих чи інших товарах. Самостійне визначення відповідачем розміру орендної плати і строку її внесення принижує честь позивача як сторони договору. Позивач є законослухняним громадянином, він бажає здійснювати свої взаємовідносини з іншими особами виключно в межах законодавства та на підставі договорів, які відповідають нормативно-правовим актам. Представниками відповідача до суду подано заперечення проти позову та заперечення на додаткові пояснення представника позивача. Заперечення обґрунтовані посиланням на ті обставини, що доводи позивача про порушення його прав є надуманими, оскільки протягом всього часу оренди земельної ділянки позивач систематично отримував орендну плату у встановлені договором строки та у розмірах, що є більшими ніж мінімальна орендна плата, визначена умовами оскаржуваного договору. Позивач не висловлював жодних претензій та пропозицій щодо умов договору, його уточнення, зміни, тлумачення тощо, жодного разу не звертався до відповідача з питаннями щодо невідповідності умов спірного договору оренди земельної ділянки нормам чинного законодавства, у т.ч. щодо строків, форми та порядку виплати йому орендної плати. Сторони протягом всього часу виконували умови договору погодженим способом. Позивач лише припускає, що умови договору є підставою для зловживань з боку відповідача, як орендаря, який на власний розсуд визначає строк внесення та розмір орендної плати, порядок внесення та індексацію орендної плати. Такі припущення є безпідставними, оскільки фактичне виконання договору свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов, відповідає вимогам законодавства та не порушує жодних прав чи інтересів позивача. Вважає надуманими посилання позивача на ті обставини, що у договорі сторони не визначили розмір орендної плати у гривнях, а отже не досягли згоди щодо розміру орендної плати. Пунктами 3.1. та 3.2. договору сторони визначили, що розмір орендної плати не може бути меншим від встановленого чинним законодавством. Водночас в пункті 1.3 договору зазначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка на дату укладення договору становила 55876,66 грн. В контексті договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки для цілей визначення орендної плати є її вартістю, тому у сторін не виникало спору щодо різного тлумачення терміну «вартість земельної ділянки», якою вважалась її нормативна грошова оцінка. Тобто, на момент укладення договору у сторін не могло існувати жодних суперечностей відносно того, що 3% від 55876,00 грн. становить 1676,30 грн. Як показує практика, експертна грошова оцінка земельних ділянок завжди є нижчою за нормативно грошову оцінку, що в разі її використання як бази для визначення орендної плати суперечило б інтересам орендодавця. Фактично нарахована позивачу орендна плата по договору становила: 2014 рік 3340,32 грн.; 2015 рік 5215,05 грн.; 2016 рік 7509,64 грн. Орендна плата збільшувалась на більшу величину ніж індекс інфляції. Невизначення орендної плати в гривнях не створювало і не створює для сторін стану невизначеності щодо розміру орендної плати в грошовому виразі та жодним чином не порушує прав позивача, не дає підстав вважати, що сторони не дійшли згоди про розмір орендної плати. В договорі оренди розмір орендної плати у відсотковому виразі визначено, виходячи з нормативної грошової оцінки землі. Виконання договору свідчить про те, що укладаючи його сторони свідомо вважали нормативну грошову оцінку земельної ділянки її вартістю, розуміли сутність законодавчих норм щодо захисту інтересів власників земельних паїв та діяли відповідно до усталеної практики, яка склалась в Україні та на території Миронівського району і в селі Карапиші зокрема, а саме: встановлення орендної плати у відсотках від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (паю). В офіційних документах органів влади, що забезпечують захист власників земельних ділянок (паїв) терміни «вартість земельної частки (паю)» та «нормативна грошова оцінка земельної ділянки (паю)» ототожнюється, а договір не містить інших підстав, умов або положень для інакшого тлумачення цих термінів, то нормативна грошова оцінка земельної ділянки і вартість земельної ділянки є тотожними. Тобто, в контексті оспорюваних договорів нормативна грошова оцінка земельної ділянки є її вартістю для цілей визначення розміру орендної плати, в тому числі нижньої межі розміру орендної плати. Згідно оскаржуваних договорів позивач мав право обирати форму орендної плати. В рахунок орендної плати за 2014 рік позивач за власним бажанням отримав орендну плату в грошовій формі одним платежем в сумі 1892,85 грн., за 2015 рік в сумі 2903,03 грн., за 2016 рік в сумі 4030,24 грн. Вищезазначене свідчить про те, що сторони свідомо врегулювали в спірному договорі свої відносини на власний розсуд, як це передбачено статті 6 ЦК України, виконували умови договору узгодженим способом, зокрема, позивач упродовж усього часу за власним вибором отримував орендну плату в грошовій формі. Позивач приймав від відповідача виконання договору без жодних заперечень та не висловлював інших побажань або пропозицій щодо суми орендної плати, форми та термінів/строків її виплати, а також не ініціював укладення додаткових угод до договору. Натомість, відповідач,

Outcome: dismissed