Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просив усунути перешкоди у здійсненні власником [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з 3/32 частки домоволодіння [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 08 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] (сином попереднього власника житлового приміщення) було укладено шлюб. Від шлюбу народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2015р. по цивільній справі №522/24000/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб було розірвано. Тобто, попередній власник житлового приміщення - [PERSON] є дідом [PERSON] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. по цивільній справі № 521/12612/14-ц було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в будинку [ADDRESS] , дане рішення набрало законної сили 18 листопада 2014 року. [PERSON] не були заявлені позовні вимоги щодо визнання малолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування житлом в будинку [ADDRESS] , оскільки, дитина на той час взагалі не була зареєстрована за спірною адресою та не проживала там з народження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 09.06.2015р. по справі №523/3814/15-ц залишено без задоволення заяву [PERSON] від 16.03.2015р. про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. 11 грудня 2014 року на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , без поставлення відповідного штампу до паспортних документів. Штампи про зняття з реєстрації були поставлені до будинкової книги будинку. Факт не проживання сина [PERSON] , його колишньої дружини [PERSON] та, як наслідок, їх спільного сина, а саме відсутності їх речей в зазначеній житловій площі з 2007 року - підтвердили допитані у судовому засідання Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/12612/14-ц [PERSON] , [PERSON] , які були сусідами [PERSON] , що згодом було також встановлено та підтверджено судом в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016р. по справі №523/3814/15-ц. Тобто, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не проживав та не проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015р. по справі №523/3814/15-ц (Провадження № 22-ц/785/6361/2015) було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 04.11.2014р. по справі № 523/12612/14-ц в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилою площею у будинку [ADDRESS] - скасовано. Разом з цим, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015р., справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Одеської області. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016р. по справі №523/3814/15-ц (Провадження № 22-ц/785/5799/16) було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 04.11.2014р. залишено без змін. Окрім цього, тільки 15 березня 2016 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг Суворовського районного відділу м. Одеси з заявою про реєстрацію місця проживання її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . До заяви про реєстрацію було надано паспорт громадянки України [PERSON] з реєстрацією місця проживання за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про народження [PERSON] , підроблена згода батька дитини [PERSON] . Дані документи були передані до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області. Як наслідок, 15 березня 2016 року [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, при перевірці було встановлено, що в порушення наказу МВС «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» №1077 від 22.11.2012р., громадянка [PERSON] на момент реєстрації місця проживання її неповнолітнього сина [PERSON] була знята реєстрація за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, реєстрація місця проживання [PERSON] , [INFO] , була проведена з порушенням вимог законодавства, що підтверджується листом-відповіддю Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області на адвокатський запит №5116/278 від 29.11.2016р., Висновком Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для прийняття рішення щодо скасування реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , як таку, що проведена з порушенням законодавства України. 21 січня 2017 року за заявою власника - [PERSON] було скасовано за спірною адресою реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листом з додатками Департаменту надання адміністративних послуг ОМР № 533/01-02-10 від 27.06.2017р. на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14.04.2017р. про витребування доказів. Таким чином, Одеський апеляційний суд по цивільній справі № 523/5994/16-ц залишаючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2019р. без змін в частині вселення [PERSON] , [INFO] , у будинок (3/32 частки) [ADDRESS] виходив з того, що малолітній [PERSON] на підставі факту його народження набув право користування житлом спільно з батьками за спірною адресою. Разом з цим, у постанові Одеського апеляційного суду від 30.06.2020р. вказано, що у разі порушення законних прав та інтересів, власник домоволодіння [PERSON] має право самостійно або через свого законного представника звернутися до суду із відповідними позовними вимогами. [PERSON] вважає, що малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у спірній житловій площі до моменту визнання його батьків такими, що втратили права користування жилим приміщенням та укладення договору дарування частки спірного домоволодіння між [PERSON] з [PERSON] . [PERSON] має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому його житлові права відчуженням частки домоволодіння, що належала його дідусю, не порушені. Як наслідок, наразі порушені права нового власника - [PERSON] , яка на сьогоднішній день проживає за спірною адресою зі своїми трьома малолітніми дітьми та чоловіком, що підтверджується відповідною довідкою, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду. На адресу суду 05 жовтня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , котра діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення. 02 листопада 2021 р. (л.с.92,93) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову №523/14920/20. В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник позивача-адвокат Барда К. О. надала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її, як представника позивача, позовні вимоги підтримала та наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 110). Відповідачу направлялись повістки за відомою адресою реєстрації, котрі повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за зазначеною адресою». (а.с. 99,100,111,112). Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін у загальному порядку та відзиву на позовну\~заяву не надав. Представник третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, пояснень чи будь-яких інших заяв чи клопотань за час розгляду справи не надав.(а.с. 101). Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача та третьої особи. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив наступні обставини. 10 вересня 2015 року було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] безоплатно прийняла майно у власність, а саме 3/32 частки домоволодіння [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.К., у реєстрі за 3-1643, номер запису право власності: 11109384. (а.с. 20-23). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2019р. по цивільній справі № 523/5994/16-ц було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання договору дарування недійсним, вселення. (а.с. 24-34). Постановою Одеського апеляційного суду від 30.06.2020р. по справі № 523/5994/16-ц було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] (а.с. 35-44). Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2019 року - скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про визнання недійсним договору дарування від 10 вересня 2015 року та ухвалене у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 10 вересня 2015 року, 3/32 частки домоволодіння [ADDRESS] ,, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.К., у реєстрі за № 3-1643, номер запису про право власності: 11109384, - відмовлено. В іншій частині судове рішення залишено без змін. 12 серпня 2020 року представник [PERSON] - адвокат Лошакова Ю. І. подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2019 року про задоволення позовної вимоги [PERSON] про вселення [PERSON] в будинок (3/32 частки) [ADDRESS] та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги залишити без задоволення. Ухвалою Верховного суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 20.08.2020р. було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою. (а.с. 45-48). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. по цивільній справі № 521/12612/14-ц було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом в будинку [ADDRESS] , дане рішення набрало законної сили 18 листопада 2014 року. (а.с. 49,50). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 09.06.2015р. по справі №523/3814/15-ц залишено без задоволення заяву [PERSON] від 16.03.2015р. про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. (а.с. 51,52). 11 грудня 2014 року на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2014р. [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , без поставлення відповідного штампу до паспортних документів. Штампи про зняття з реєстрації були поставлені до будинкової книги будинку. (а.с. 16-19). Факт не проживання сина [PERSON] , його колишньої дружини [PERSON] та, як наслідок, їх спільного сина, а саме відсутності їх речей в зазначеній житловій площі з 2007 року - підтвердили допитані у судовому засідання Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/12612/14-ц [PERSON] , [PERSON] , які були сусідами [PERSON] , що згодом було також встановлено та підтверджено судом в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016р. по справі №523/3814/15-ц. Тобто, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , не проживав та не проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015р. по справі №523/3814/15-ц (Провадження № 22-ц/785/6361/2015) було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 04.11.2014р. по справі № 523/12612/14-ц в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилою площею у будинку [ADDRESS] - скасовано. Разом з цим, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2016р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено та скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015р., справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Одеської області. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.11.2016р. по справі №523/3814/15-ц (Провадження № 22-ц/785/5799/16) було відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 04.11.2014р. залишено без змін. Окрім цього, тільки 15 березня 2016 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг Суворовського районного відділу м. Одеси з заявою про реєстрацію місця проживання її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . До заяви про реєстрацію було надано паспорт громадянки України [PERSON] з реєстрацією місця проживання за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про народження [PERSON] , підроблена згода батька дитини [PERSON] . Дані документи були передані до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області. Як наслідок, 15 березня 2016 року [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак, при перевірці було встановлено, що в порушення наказу МВС «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» №1077 від 22.11.2012р., громадянка [PERSON] на момент реєстрації місця проживання її неповнолітнього сина [PERSON] була знята реєстрація за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, реєстрація місця проживання [PERSON] , [INFO] , була проведена з порушенням вимог законодавства, що підтверджується листом-відповіддю Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області на адвокатський запит №5116/278 від 29.11.2016р., Висновком Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для прийняття рішення щодо скасування реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , як таку, що проведена з порушенням законодавства України. 21 січня 2017 року за заявою власника - [PERSON] було скасовано за спірною адресою реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листом з додатками Департаменту надання адміністративних послуг ОМР № 533/01-02-10 від 27.06.2017р. на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14.04.2017р. про витребування доказів. Таким чином, Одеський апеляційний суд по цивільній справі № 523/5994/16-ц залишаючи рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.12.2019р. без змін в частині вселення [PERSON] , [INFO] , у будинок (3 [ADDRESS] виходив з того, що малолітній [PERSON] на підставі факту його народження набув право користування житлом спільно з батьками за спірною адресою. Разом з цим, у постанові Одеського апеляційного суду від 30.06.2020р. вказано, що у разі порушення законних прав та інтересів, власник домоволодіння [PERSON] має право самостійно або через свого законного представника звернутися до суду із відповідними позовними вимогами. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь- який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для вселення малолітнього [PERSON] . Оскільки, право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло або має законне право на користування цим житлом. Виникнення права членів сім`ї власника частки будинку на користування ним та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на частку домоволодіння припиняє право членів її сім`ї на користування цією часткою домоволодіння, оскільки є похідним від прав самого власника. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім`ї, у томи числі й неповнолітні та малолітні діти, також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню, ані вселенню. Такого висновку дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у Постанові від 15 серпня 2018 року у провадженні № 61-18966св18, зокрема, вказано, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Наведену правову позицію було сформовано також ще в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Отже, у зв`язку з відсутністю договірних відносин з новим власником 3/32 частки домоволодіння та припиненням права власності [PERSON] на спірну житлову площу малолітній [PERSON] втратив право користування, оскільки його право похідне від прав колишнього власника нерухомості, родичем якого він був. Таким чином, суд прийшов о висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved