Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм», [PERSON] про стягнення боргу за договором позики по якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм», [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 134192,22 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON], яка виступила як представник [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм» на підставі довіреності, був укладений договір позики та передані грошові кошти у розмірі 8000 доларів США. Після порушення зобовязань з боку відповідача позивач був змушений звернутися до суду по поновлення своїх порушених прав. В судове засіданні позивач не зявився, надав заяву згідно якої позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без особистої участі позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на факти наведені в відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на твердженні, що [PERSON] були передані коштів [PERSON], яка виступила як представник [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм» на підставі довіреності, у розмірі 8000 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань щодо повернення боргу, 02 листопада 2011 року [PERSON] надала позивачу розписку, згідно якої підтвердила отримання грошової суми та в разі не виконання договору передати у власність позивача нерухоме майно. Однак свої зобовязання відповідачка не виконала, у звязку з чим позивач був змушений звернутись до суду. Відповідач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм», скориставшись своїм правом надав заперечення на позовну заяву, в котрому посилався на той факт, що підприємство не отримувало коштів від позивача, [PERSON] на отримання коштів від фізичних або юридичних осіб не уповноважували. Відповідачка [PERSON], скориставшись своїм правом надала заперечення на позовну заяву, де посилалась на той факт, що грошей від позивача не отримувала, на отримання коштів [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Елітфарм» не уповноважувалась, розписку про отримання грошових коштів не надавала. В процесі слухання справи по суті судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені наступні питання: Чи виконаний підпис на розписці від 02.11.2011 року від імені [PERSON] цією особою або іншою особою? Чи наявні в підписі [PERSON] на документі ознаки копіювання підпису? Чи виконаний підпис на документі з наслідуванням підпису певної особи ([PERSON])? Який час минув після виконання підпису? Згідно висновку № 1557/02 від 24 грудня 2015 року Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз було встановлено, що підпис на розписці від 02 листопада 2011 року, розташований в нижній частині документу виконаний не самою [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підписам. Не погоджуючись з висновком експертної установи, позивач звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, проте її виконання до теперішнього часу не здійснено та обєктивної можливості його здійснити у суду немає. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 526 ЦК України Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Дослідивши всі обставини справи, оглянувши розписку від 02 листопада 2011 року, заслухавши пояснення сторін та долучені до справи докази, суд приходить до висновку, що твердження відповідачів, про те, що грошей від позивача вони не отримували заслуговують на увагу. У контексті досліджених обставин та фактів суд вважає не доведеним факт передачі коштів позивачем, а згідно висновку експертизи підпис на розписці виконаний не особисто відповідачкою а з наслідуванням її підпису іншою особою. Відповідно до ст. ст. 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із викладеного суд вважає, що відповідачі довели той факт, що гроші від позивача фактично не отримували, і написана розписка (правочин) була виконана не особисто відповідачкою [PERSON]. Відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року по справі за № 6-63ц13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як до укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З урахуванням викладеного, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed