Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуваннями уточнень /а.с.31,32/ просить визнати дійсним правочин на придбання ним причепа легкового-В, реєстраційний номер [NUMBER] у відповідача та визнати за ним право власності на зазначений причіп. Свої вимоги мотивує тим, що у квітні 2012 року він купив за 500 доларів США у відповідача спірний причіп. Зазначений правочин був укладений в присутності свідків, зокрема, його дружини. Проте в серпні 2014 року відповідач звернувся в правоохоронні органи зі заявою про викрадення причепа. 27.08.2014 року кримінальне провадження по факту викрадення автомобіля було закрито постановою слідчого. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що в позивача не було часу на перереєстрацію спірного причепа в органах ДАІ, крім того, відповідач взяв на себе зобовязання оформити всі необхідні документи, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, подав до суду письмові заперечення /а.с.20-22/, пояснивши, що він дійсно надавав один раз в користування позивачу спірний причеп, проте продавати він наміру цей причіп не мав, крім того, він не мав право продавати причіп, оскільки такий належить його синові. У судовому засіданні третя особа проти позову заперечив, пояснивши, що він є син відповідача, спірний причіп належить йому на праві власності, він ніколи не хотів продати цей причіп, та ніколи нікого не уповноважував на продаж такого, просить в позові відмовити. Суд, заслухавши позивача, його представника, відповідача, третю особу, свідка, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством. Як убачається з пояснення позивача та його представника, вони вважають, що між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу причепа легкового-В, реєстраційний номер [NUMBER], і тому позивач набув право власності на зазначений причіп. Суд критично ставиться до вказаного твердження позивача та його представника, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортних засобів причіп легковоий-В, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстровано за третьою собою [PERSON] /а.с.19/, а відтак саме третя особа є власником спірного причепа. Відповідно до п. п. 2, 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілі, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Правила державної реєстрації та обліку автомобілів) передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України. або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до п. 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Проте, спірний причіп не був знятий з обліку в органах ДАІ та весь час був зареєстрований за [PERSON], який нікого не уповноважував на продаж зазначеного причепу, зокрема, і свого батька відповідача [PERSON]. Позивач не вживав жодних заходів протягом 2012-2014 років щодо переоформлення причепа у порядку, визначеному Привалами державної реєстрації та обліку автомобілів. Таким чином, суд приходить до висновку, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не укладався договір купівлі-продажу спірного причепа. Крім того, відповідач не мав право на розпорядження зазначеним причепом, оскільки ніколи не був власником цього причепа. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], яка є дружиною позивача, в яких вона зазначила, що вона була присутня при передачі 500 доларів США її чоловіком відповідачу, оскільки сам цей факт ніяким чином не свідчить про продажу спірного причепа позивачу відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, з аналізу норм, закріплених у статтях 202-205 ЦК України слідує, що зазначеними нормами не передбачено можливість визнання судом правочину дійсним, а відтак посилання позивача та його представника на вказані норми, як на підставу для задоволення позову є безпідставним, і тому не береться судом до уваги. З огляду на наведене, в суду немає правових підстав для визнання дійсним правочину на придбання [PERSON] спірного причепа у відповідача, і тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Суд вважає, що вимога про визнання права власності за позивачем на спірний причеп є похідною від вимоги про визнання дійсним правочину. Беручи до уваги, що судом було відмовлено в задоволенні основної вимоги, то і для задоволення похідної вимоги також підстав не має, оскільки позивач ніколи не набував права власності на спірний причіп з підстав, визначених чинним законодавством. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в цілому за безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed