Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в якому просить поновити строк позовної давності та стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] основного боргу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) євро, що станом на 17.08.2020 р. в перерахунку НБУ становить 646 164 грн. Свої вимоги мотивує тим, 31 грудня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до договору, позикодавець передає, а позичальник приймає грошові кошти у розмірі 20 000 євро. Відповідно до договору позика надавалась позичальнику до 31.12.2004 р. Проте попри встановлений строк відповідачем так не було повернуто суми за вказаним договором позики. На підтвердження визнання боргу за договором, необхідності його повернення відповідачем була надана розписка від 31.12.2003 відповідного змісту. Зазначив, що в зв`язку з перенесенням тяжкої хвороби (лакунарний інсульт в стовбурі головного мозку), тривалий час перебуваючи в безпорадному стані, позивач не мав можливості своєчасно звернутись за захистом своїх прав. 16.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Крім того, зазначено, що копія боргової розписки викликає сумнів у її справжності, а форма складання розписки не відповідає умовам закону. За наведених обставин відповідач вважає, що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити в повному обсязі. 02.03.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач вказує на те, що звернувся до суду із заявою поновити строк позовної давності, посилаючись на тяжкість перенесеної хвороби, тривалий час перебування в безпорадному стані, що позбавило його можливості захистити свої інтереси в суді та стягнути своєчасно борг з відповідача. Крім того, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кілько документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Таким чином,письмова форма договору позику у наслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тому позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 16.04.2021 року суду було надано заперечення на відповідь на відзив, де відповідач вказав, що в позовній заяві не міститься обґрунтувань, коли саме позивач переніс тяжку хворобу, з якого часу позивач перебував в безпорадному стані, чи була перенесена хвороба в межах строку позовної давності або після його спливу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив суд застосувати строки позовної давності. Зазначив, що не було надано достатніх доказів поважності пропуску строків. Вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 31 грудня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики. Відповідно до договору, позикодавець передає, а позичальник приймає грошові кошти у розмірі 20 000 євро. Кошти відповідач зобов`язався повернути до 31 березня 2012 року, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Відповідно дост. 1046 ЦК України,за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідност. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача, вказані обставини стороною відповідача не заперечувались. Разом з тим, доказів повернення грошових коштів в обумовлений сторонами строк, здійснення будь-яких платежів матеріали справи не містять. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться встаттях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частина 3, 4 статті 267 ЦК України визначає що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається що строк виконання зобов`язання настав 31.03.2012. В той же час позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 18.08.2020 року. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, про що відповідачем була зроблена відповідна заява, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку із спливом позовної давності. При цьому, вимога щодо поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскількі такий строк не є процесуальним. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Відповідно до ст. ст. 15, 16, 256, 257,261, 267, 526, 625, 1046 ЦК України, та

Outcome: dismissed