Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між позивачем та [PERSON], завірений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Оксаною Миколаївною та застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у власність позивача квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS] (37/100 частини квартири на підставі договору міни від 22.01.1996 року, завіреного державним нотаріусом Восьмої ХДНК Корнійчук О.В. за реєстр. №4-340, та рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.06.2000 року, додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.10.2000 року по справі №2-652 та 63/100 частини на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2001 року, завіреного ПН ХМНО Яровою Л.А. за реєстр.№ 2042). 26 червня 2015 року позивачем було укладено договір купівлі - продажу вказаної вище квартири із незнайомим йому гр. [PERSON], який був завірений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко О.М. Однак, з 2009 року позивач лікується у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3, де періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні та перебуває на обліку у Харківському міському психоневрологічному диспансері №3, має другу групу інвалідності, яку йому надала міжрайонна психіатрична медико-соціальна експертиза, що підтверджується відповідними довідками МСЕК. На час укладення договору купівлі-продажу своєї квартири позивач не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними. Позивач не може сказати, з яких підстав він вирішив продати свою квартиру, іншого житла він не немає. Позивач не може сказати кому він продав квартиру, де та яким чином укладався договір, грошей за квартиру він не отримував. Через деякий час позивач дізнався, що він був знятий з реєстрації у спірній квартирі та був зареєстрований за новою адресою: [ADDRESS]. Ця квартира позивачу не належить. За вказаним фактом позивач звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про злочин, за якою 11.07.2015 року відомості були внесені до ЄРДР та розпочато досудове розслідуванна за кримінальним провадженням №12015220470003248, у вказаному кримінальному провадженні позивач визнаний потерпілим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, в своїх запереченнях відповідач зазначив, що твердження позивача про те, що він не усвідомлював значення своїх дій на момент вчинення правочину та не керував ними, окрім посилань на наявне в нього психічне захворювання (про яке відповідач не знав і не зобов'язаний був знати), іншими доказами не підтверджується. Поведінка позивача під час укладення угоди і підготовчих до її укладення дій не викликала сумніву в його нормальності, він нормально спілкувався з оточуючими, і, зокрема, з відповідачем, послідовно і логічно викладав свої думки. Таким чином, будь- яких підстав вважати його таким, що має психічний розлад, у відповідача не було. Крім цього, позивач в позовній заяві вказує, що грошей за квартиру він не отримував. Це твердження не відповідає дійсності. Гроші за продану ним квартиру були відповідачем передані в повному обсязі, причому самому позивачу особисто. Це підтверджується письмовими доказами, зокрема, чітко випливає з відомостей, зазначених в пункті 3 договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2015 року, який власноручно підписаний позивачем, а також з договору від 05.05.2015 року про взяття на себе зобов'язань укласти договір купівлі-продажу, який також був підписаний позивачем особисто. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] (37/100 частини квартири на підставі договору міни від 22.01.1996 року, завіреного державним нотаріусом Восьмої ХДНК Корнійчук О.В. за реєстр. №4-340, та рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.06.2000 року, додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.10.2000 року по справі №2-652 та 63/100 частини на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2001 року, завіреного ПН ХМНО Яровою Л.А. за реєстр.№ 2042). (а.с. 5-10) 05 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про взяття на себе зобов'язання укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS].(а.с.35) 26 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який нотаріально завірений приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Оксаною Миколаївною.(а.с.36,37) З 2009 року позивач проходив лікування у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3, де періодично знаходиться на стаціонарному лікуванні, перебуває на обліку у Харківському міському психоневрологічному диспансері №3, має другу групу інвалідності, яку позивачу надала міжрайонна психіатрична медико-соціальна експертиза, що підтверджується довідками Міжрайонної психіатричної медико-соціальної експертизи, Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3.(а.с.11-13) Згідно висновку судово-психіатричного експерта №518 від 06.07.2016 р. позивач [PERSON] на теперішній час виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі амнестичного синдрому внаслідок вживання алкоголю, за своїм психічним станом на теперішній час не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в період часу, до якого відноситься укладення договору від 05.05.2015 р. про взяття на себе зобов'язання укласти договір купівлі-продажу квартири та договору від 26.06.2015 р. купівлі-продажу квартири, виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі амнестичного синдрому внаслідок вживання алкоголю. За своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.(а.с.60-63) Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, є підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], завірений нотаріально приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Оксаною Миколаївною. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України та роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. суд може застосувати з власноі ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюванного правочину. Так як суд прийшов до висновку про визнання правочину недійсним, то за вимогою позивача вважає можливим застосувати реституцію, а саме, поновити права позивача [PERSON] шляхом повернення у його власність квартири [ADDRESS]. Щодо поновлення прав відповідача внаслідок визнання правочину недійсним, то суд не вважає можливим в даному випадку застосувати з власної ініціативи реституцію щодо поновлення прав відповідача [PERSON] шляхом повернення йому суми сплаченої за договором купівлі-продажу, через відсутність самостійних позовних вимог відповідача щодо повернення даної суми і недоведеність обставин щодо суми, яка підлягає поверненню. Відповідач в своїх запереченнях просить суд застосувати двосторонню реституцію як поверенння йому сплачених за придбану квартиру грошових коштів в сумі 572 000 грн.( що за угодою сторін становило еквівалент 26 000 доларів США на день укладання договору купівлі-продажу). В судовому засіданні виник спір щодо суми коштів, яку сторони передавали та отримували за спірним договором. Позивачем та його представниками взагалі заперечувався факт отримання продавцем [PERSON] коштів за договором, в той час як відповідачем, як покупцем, доводився факт передачі коштів за придбану квартиру. Допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджували факт передачі коштів покупцем продавцю, але при цьому зазначали, що грошові кошти передавалися в доларах із рук в руки від покупця до продавця. Між тим, дані показання свідків не збігаються з тими даними, які зазначені в договорі купівлі-продажу. Так. в п. 3 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж цей за домовленістю сторін вчинено за суму 572 000 грн., які продавець повністю отримав ще до підписання договору від покупця відповідно до вимог діючого законодавства, шляхом безготівкового розрахунку. Договір купівлі-продажу в цій частині недійсним не визнаний і тому суд вважає, що є достатньо противоречивими докази, які надані відповідачем в частині підтвердження суми, яка передавалася на виконання умов договору. Через відсутність достатніх та достовірних доказів підтвердження суми, за яку придбане майно, та відсутність самостійної зустрічної вимоги [PERSON], в якій би він заявив суму, яку він просить повернути як наслідок реституції, суд не може застосувати наслідки двостороньої реституції. Щодо посилання представника відповідача на той факт, що є сумніви щодо дієзнатності [PERSON] при укладання договору про данання правової допомоги із адвокатом і видачі довереності представнику, через що, вони не можуть представляти його інтереси в суді, і позов слід залишити без розгляду, то суд не вважає данні заперечення обгрунтованими, так як ніяких належних доказів, якіб підтверджували недієздатність позивача у встановлену в законному порядку, суду не надано. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих або витребуваних доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісності здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів. На підставі викладеного суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Враховуючи те, що відповідно до ЗУ «Про судови збір» позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі на користь держави. На підставі викладенного,

Outcome: approved