Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, вказуючи, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 5 листопада 1994 року по 10 червня 2016 року. Під час спільного проживання відповідачка уклала договір купівлі-продажу будівлі зерноскладу, розташованого в с. Мар'ївка Олександрівського району Донецької області. За договором вона придбала зерносклад за спільні кошти подружжя. Вказаний договір нотаріусом не посвідчено, але рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 22 липня 2010 року договір визнано дійсним. На даний час відповідачка чинить перешкоди в користуванні позивачем спільним майном - зазначеною будівлею зерноскладу, з огляду на наявне судове рішення. На підставі викладеного, позивач просить визнати зерносклад спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, визначивши за позивачем ? частину спірного майна. Позивач в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про день розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснивши, що у 2010 році рішенням Олександрівського районного суду Донецької області визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі зерноскладу, укладеного відповідачкою із власниками майнових паїв. За [PERSON] визнано право власності на вказане майно, яке було придбано за спільні кошти подружжя і фактично є спільною сумісною власністю сторін. Після розірвання шлюбу відповідачка чинить перешкоди у користуванні позивачем своєю часткою у майні, що змусило його звернутися до суду. Відповідачка не оспорювала викладених позивачем та його представником обставин придбання спірної будівлі зерноскладу. Вона пояснила, що дійсно за спільні кошти подружжя вона та чоловік придбали у власників майнових паїв дві будівлі складів. Рішенням суду вказані договори купівлі-продажу визнані дійсними . Тим же рішенням за сторонами по справі визнано право власності на вказані будівлі залежно від того, хто фактично оформляв конкретний договір. Проаналізувавши зібрані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 10 червня 2016 року розірвано шлюб, зареєстрований 5 листопада 1994 року Олександрівським районним відділом реєстрації актів громадського стану Донецької області між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 57. Рішення набрало чинності 22 червня 2016 року, що є днем припинення шлюбу, відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір про майно між подружжям , необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦПК України ,можуть будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що 7 липня 2000 року відповідачка передала власникам майнових паїв грошові кошти в сумі 31355 грн. за накладною № 1202 в рахунок придбання будівлі зерноскладу, розташованого в с. Мар'ївка Олександрівського району Донецької області , за договором купівлі-продажу. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 22 липня 2010 року визнано дійсним укладений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] зерносклад, , розташований в [ADDRESS],визнано за [PERSON] право власності на вказаний зерносклад. В судовому засіданні відповідачка підтвердила, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя під час перебування у шлюбі. Згідно з ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За ч. 2 цієї ж статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними( ч. 1 ст. 63 СК України). Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. За статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України , співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Позивач та відповідачка, які є співвласниками спірного майна, не висловили згоду отримати грошову компенсацію вартості своєї частки у майні . Так, відповідачка заявила, що не має матеріальної можливості сплатити позивачеві вартість його частки у спільному майні, а представник позивача заявив, що позивач має потребу у використанні за призначенням зерноскладу , одночасно, він не має наміру сплачувати відповідачці відповідну компенсацію. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України ,судові витрати присуджуються стороні пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Представник позивача заявив, що позивач , з огляду на матеріальне становище відповідачки, яка не працює та має на утриманні малолітню дитину,бере судові витрати на свій рахунок.

Outcome: approved