Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Нова Пошта» №116-К від 19.06.2020 р., яким його звільнено з посади начальника відділу регіональних продаж №2 (Центр) у зв`язку зі скороченням штату, поновити його на цій посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.06.2020 р. та по дату винесення судового рішення, моральну шкоду за незаконне звільнення та витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що з 20.01.2015 р. по 18.06.2020 р. він працював в ТОВ «Нова Пошта», з липня 2017 р. на посаді начальника відділу регіональних продажів. Наказом № 97 від 14.03.2020 р. позивача було переведено на віддалене дистанційне виконання своїх трудових обов`язків. Згідно наказу №119 від 08.04.2020 р. позивач з 13.04.2020 р. має право не виходити (не приступати) до роботи до закінчення простою, строк закінчення простою в наказі зазначено не було. З 13.04.2020 р. по 20.05.2020 р. включно позивач перебував на лікарняному. Наказом ТОВ «Нова Пошта» №116-К від 19.06.2020 р. позивач був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням його посади, який він вважає незаконним, оскільки звільнення відбулось без законної підстави з чисельними порушеннями, а тому просить суд скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням та моральну шкоду за незаконне звільнення в розмірі 40000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Відповідно до ухвали суду від 24.07.2020 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 14.09.2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі, та зазначив, що відповідач вжив всіх можливих та доступних законних способів для виконання вимог ст.49-2 КЗпП України, а саме за два місяці до звільнення персонально повідомив працівника та запропонував йому роботу на інших посадах. 17.04.2020 р. та 29.05.2020 р. повторно, позивачу рекомендованим пріоритетним листом з описом було направлено письмове попередження з інформацією про скорочення його посади та надання відповіді про ознайомлення з документами, а також пропозиції про вакантні посади. Проте [PERSON] вказані листи не отримав, вони повернулись до відповідача з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». 05.06.2020 р. на засіданні профспілкового органу працівників ТОВ «Нова Пошта» було прийнято рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. 15.06.2020 р., повторно, втретє, позивачу за зареєстрованим місцем його проживання направлено письмове попередження з інформацією про скорочення його посади та надання відповіді про ознайомлення з документами. Даний лист позивач отримав 25.06.2020 року. 19.06.2020 р., згідно наказу №116-к позивача було звільнено з роботи та проведено повний розрахунок при звільненні, шляхом перерахування коштів на його банківську зарплатну картку. 15.07.2020 р. відповідач отримав лист від позивача від 06.07.2020 р., відповідно до якого останній ознайомився з повідомленням про заплановане вивільнення та від запропонованих вакантних посад відмовився та надав примірник повідомлення з відміткою про відмову від вакантних посади, тому вважає що даний позов не підлягає до задоволення, а тому у вимогах про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу слід також відмовити, так як стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, на підтвердження понесених витрат. 02.10.2020 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого вказав, що телефонний номер отримувача, який був зазначений в поштових накладних від 17.04.2020 р., 29.05.2020 р., 03.06.2020 р. не належить і ніколи не належав позивачу, лише в накладній від 15.06.2020 р. вказаний вірний номер позивача, та відповідно він такий лист, як і наступні, вже отримував, вважає, що відповідач мав можливість вручити необхідні документи і в інший спосіб, наприклад особисто вручити їх позивачу. 15.12.2020 року через канцелярію суду представник відповідача надав письмові пояснення, згідно яких вважає, що позивача належним чином було повідомлено про надходження на його адресу поштового відправлення, шляхом вкладання до його абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження поштового відправлення. 03.03.2021 р. представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив суд збільшити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.06.2020 року по 06.10.2020 року в розмірі 478041,91 коп. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню, з підстав викладених у відзиві, відповідач вжив всіх можливих законних способів для виконання вимог ст.49-2 КЗпП України, процедура звільнення [PERSON] була проведена в порядку згідно чинного законодавства. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Наказом ТОВ «Нова пошта» №119 від 08.04.2020 року «Про простій у підрозділах на підприємстві», встановлено початок простою з 13 квітня 2020 року для працівників відповідно до списку у Додатках №№6,7 до цього наказу. Головному бухгалтеру на весь період простою проводити розрахунки заробітної плати відповідно до вимог ч.1 ст.113 КЗпП України для працівників, зазначених в пункті 1 цього наказу. Згідно додатку №7 до наказу №119 від 08.04.2020 року «Про простій у підрозділах на підприємстві» [PERSON] , начальнику відділу регіональних продаж №2 (Центр) управління регіональних продажів (Центр) департаменту продажів корпоративним Клієнтам Комерційної дирекції встановлено простій з 13 квітня 2020 року. Згідно наказу ТОВ «Нова Пошта» №58-К/тр від 08.04.2020 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв`язку зі скороченням посад (професій)», наказано: вивести 19 червня 2020 року управління регіональних продажів (Центр), відділ регіональних продаж №1 (Центр) та відділ регіональних продаж №2 (Центр) та провести скорочення посад: начальник управління регіональних продажів (Центр) - 1 штатна одиниця; начальник відділу регіональних продаж №1 (Центр) - 1 штатна одиниця; начальник відділу регіональних продаж №2 (Центр) - 1 штатна одиниця. На виконання пункту 1 цього наказу начальнику відділу кадрів та директору департаменту встановлено термін до 19.04.2020 року для ознайомлення відповідних працівників з попередженням про скорочення посад під розписку; одночасно з попередженням про звільнення письмово пропонувати працівникам іншу роботу; у термін до 19.06.2020 року пропонувати працівникам переведення на інші вакантні посади; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівників від переведення на іншу роботу на підприємстві, - звільнити їх згідно п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги відповідно до чинного законодавства України. 17.04.2020 року та 29.05.2020 року повторно, [PERSON] були направлені рекомендовані листи на адресу [ADDRESS] , які містили в собі, згідно опису наступні документи: супровідний лист; наказ №58-К/тр від 08.04.2020 року ТОВ «Нова Пошта» щодо скорочення штатної одиниці начальника відділу; персональне повідомлення про заплановане вивільнення начальника відділу та пропозиція вакантних посад та лист за №3601100700462 містив наказ №119 від 08.04.2020 року ТОВ «Нова Пошта» щодо простоїв у підрозділах, що підтверджується відповідними доказами, наявних в матеріалах справи. Вказані листи [PERSON] не отримав та вони повернулись адресату з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», що підтверджується відповідними довідками Укрпошти. 08.04.2020 року директором з персоналу ТОВ «Нова пошта» було направлено подання голові ВПСП ТОВ «Нова пошта» [PERSON] про надання згоди на звільнення працівників за скороченням відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Вказане подання 05.06.2020 року було розглянуто на засіданні профспілкового комітету Черкаської первинної профспілкової організації ВПСП ТОВ «Нова пошта», та надано згоду на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно протоколу засідання профспілкового комітету № 06/05/2020 від 05.06.2020 року, перше засідання відбулось 28.05.2020 року, на яке [PERSON] було запрошено, але останній не з`явився. 03.06.2020 року, [PERSON] було запрошено на друге засідання телефонним дзвінком на особистий номер, в якому [PERSON] підтвердив свою присутність на засіданні профспілкового комітету, але на засідання не з`явився. 15.06.2020 року позивачу знов було направлено рекомендованим листом з описом вкладення №3601100770045 з супровідним листом за вих.3124 від 15.02.2020 р. письмове попередження з інформацією про скорочення та надання відповіді про ознайомлення з документами: наказом №58-К/тр від 08.04.2020 р., персональним повідомленням про скорочення №250 від 10.06.2020 р. та пропозицією про вакантні посади. Даний лист [PERSON] отримав 25.06.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Наказом директора ТОВ «Нова пошта» №116-К від 19.06.2020 року [PERSON] начальника відділу регіональних продаж №2 (Центр) управління регіональних продажів (Центр) департаменту продажів корпоративним Клієнтам Комерційної дирекції звільнено з 19.06.2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП; бухгалтерії наказано здійснити розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в кількості 47 календарних днів, додаткової відпустки за особливий характер праці в кількості 5 календарних днів та виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Пунктом 19 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року встановлено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, з`ясуванню підлягають наступні обставини: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зазначені подібні висновки, зокрема, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в судовому засіданні позивач був належним чином попереджений про звільнення 19.06.2020 року, відповідач неодноразово направляв на адресу позивача письмові попередження з інформацією про скорочення штатної одиниці начальника відділу з персональними повідомленнями про заплановане вивільнення начальника відділу та пропозиції вакантних посад, а саме 17.04.2020 р., 29.05.2020 р. та 15.06.2020 р., отже, роботодавець дотримався вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Також, частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] був членом Черкаської первинної профспілкової організації ВПСП ТОВ «Нова Пошта» з 20.12.2017 року, та 05.06.2020 року на засіданні профспілкового комітету ЧППО ВПСП ТОВ «Нова пошта», було надано згоду на звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України. Суд відхиляє доводи сторони позивача стосовно того, що на копіях поштових накладних від 17.04.2020 р., 29.05.2020 р. та 03.06.2020 р. зазначено телефонний номер, який не належить та ніколи не належав позивачу, тобто він був неналежним чином повідомлений про надходження йому поштового відправлення, виходячи з наступного. Згідно п.21 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року (далі Правил) адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу через смс-повідомлення, повідомлення, що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком. Пунктом 42 Правил визначено на поштовому відправленні, поштовому переказі зазначається: найменування адресата: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (у називному відмінку), для юридичних осіб - повне найменування підприємства, установи, організації, а також якщо відомо посада, ім`я та прізвище адресата. На простих та рекомендованих поштових картках, листах і бандеролях (крім тих, що адресуються до запитання) може бути зазначено лише прізвище та ініціали або ім`я та прізвище адресата. На поштових відправленнях, адресованих до населених пунктів, які не мають вулиць і нумерації будинків, прізвище, ім`я та по батькові адресата зазначаються повністю. Згідно п.99 Правил рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Згідно п.101 Правил у разі коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу. У разі коли адресат протягом трьох робочих днів після інформування його за телефоном (через Інтернет) або вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу (за винятком рекомендованих листів з позначкою Судова повістка) не з`явився за одержанням такого відправлення, поштового переказу, він інформується повторно шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення з відміткою Повторне або інформується за телефоном шляхом надіслання смс-повідомлення (через Інтернет) (п.101 Правил). Тобто, враховуючи вищевикладені норми, суд приходить до висновку, що використання номеру мобільного телефону адресата для його інформування про надходження реєстрованого поштового відправлення не є обов`язковим, оскільки в разі неможливості повідомлення за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу. Тому суд вважає, що [PERSON] належним чином було повідомлено інформацією про неодноразове надходження йому поштового відправлення від відповідача, як цього вимагають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені Постановою Кабінетом Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні та оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд також приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема така правова позиція відображена у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від встановлення порушеного права, а судом не встановлено порушення права, то вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в задоволені позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed