Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи його тим, що з відповідачем по даній справі перебував в зареєстрованому шлюбі з 23.09.1983 року. 25.09.2007 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано 2/7 частин житлового будинку [ADDRESS], який було придбано за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, що представляє собою ізольовану квартиру із самостійним виходом. Право власності на вказану частину житлового будинку було оформлено на ім'я відповідача. Між сторонами виник спір про належність даного майна, а тому позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить поділити між ним [PERSON] та [PERSON] спільне майно подружжя; визнати за [PERSON] право власності на 1/7 частину житлового будинку [ADDRESS], що являє собою 1/2 частину ізольованої квартири № 2. Позивач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлено належним чином, направив до суду свого представника, згідно договору про надання правової допомоги. В відкритому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, пославшись на те, що позивачем пропущенні строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, прийшов до висновків, які мотивує наступним чином. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.09.1983 року. 25.09.2007 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER], виданого 26.09.2007 року відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. Під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, ними було придбано 2/7 частин житлового будинку [ADDRESS], який було придбано за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, що представляє собою ізольовану квартиру із самостійним виходом № 2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 10.06.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. 10.06.2005 року, за реєстром № 4-2788; копією витягу з Державного реєстру правочинів від 10.06.2005 року № 1099215. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 13.06.2005 року на зазначену частину житлового будинку, встановлено, що право власності на вказану частину житлового будинку зареєстровано на ім'я відповідача, а саме на [PERSON]. У спірному житловому приміщені до даного часу зареєстрований позивач, що підтверджується матеріалами справи. 13.07.2009 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 2-5127/2009 р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. 21.01.2011 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області дане рішення суду було скасовано та справа призначена до розгляду в загальному порядку. 02.03.2011 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони періодично проживали разом в спірному житловому приміщенні, так як позивач періодично з 2009 року по 2014 рік виїзджав за межі м. Біла Церква, Київської області на роботу та в м. Москву, Російської Федерації до свого сина. Повертаючись до м. Біла Церква, Київської області, за згодою з відповідачем проживав в даному житловому приміщенні, і в них ніколи не виникало спору щодо даного житлового приміщення. Наприкінці весни 2014 року позивач настояла на тому, щоб позивач залишив їхню частину житлового будинку, заявивши, що він не має права на дане житлове приміщення, і з цього часу позивач вважає, що були і порушені його права. Позивач не заперечувала про те, що дійсно позивач після розлучення періодично виїзджав за межі міста, і коли повертався, то за її згодою проживав в даній частині житлового будинку. Відповідач вказує на те, що і на даний час його ніхто не виганяв з даного житлового приміщення. Згідно із ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що 2/7 частини житлового будинку [ADDRESS], що являє собою ізольовану квартиру № 2, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що при поділі спільного майна, кожному із подружжя належить 1/7 частина спірного житлового будинку. Враховуючи вимоги ст. 60 СК України, а також ті обставини, що спірна частина житлового будинку придбана позивачем та відповідачем у період шлюбу, вказане спірне житлове приміщення є спільним сумісним майном подружжя і частки кожного із подружжя, відповідно до ст. 70 СК України є рівними, суд прийшов до висновку, що необхідно визнати за позивачем право власності на 1/7 частини житлового будинку [ADDRESS], що являє собою 1/2 частину ізольованої квартири № 2, як на частку у спільному сумісному майні подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В п. 15 Постанови ПВС України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що початок позовної давності до вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107, 109, 110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). В даному випадку про порушення своїх прав позивач дізнався наприкінці весни 2014 року, і тому суд вважає, що ним не пропущено строки позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, понесені ним судові витрати, а саме 243 грн. 60 коп., сплаченого судового збору. Виходячи з вищезазначеного,

Outcome: approved