Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій просить визнати за ним право власності на ? частину побудованого у 1990 році ним і його матір'ю [PERSON] житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог своєї заяви позивач зазначив, що у листопаді 2004 році Рішенням Малосолтанівської сільської ради за його матір'ю було визнано право власності на половину вказаного домоволодіння, а він через юридичну необізнаність до сільської ради із питанням оформлення своєї частини домоволодіння не звертався, а тому у нього немає жодних правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. Потім, його матір подарувала належну їй частину домоволодіння своїй дочці [PERSON] з якою відсутні спірні питання щодо володіння і користування зазначеним домоволодінням. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги заяви в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що у зв'язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів на частину вказаного домоволодіння, він в усній формі звернувся до реєстраційної служби та отримав усну пораду для вирішення вказаного питання звернутися до суду. Також, на запитання головуючого в судовому засіданні зазначив, що його право власності ніхто не заперечує і не оспорює, однак йому необхідно юридично його оформити. Пояснив, що письмово щодо реєстрації за ним права власності на вказане нерухоме майно, до відповідних органів держави він не звертався. Відповідач у клопотанні суду просив проводити розгляд справи у відсутності його представника та не заперечив щодо задоволення позову. Третя особа, яка була належним чином повідомлена про місце, день і час розгляду справи, не повідомила суд про причини свого неприбуття, а тому суд визнав причини неприбуття третьої особи в судове засідання неповажними та розглянув справу у її відсутність. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Малосолтанівської сільської ради від 20.12.1984 року було погоджено перебудову і будівництво спареного житлового будинку і господарських будівель [PERSON] і [PERSON] (а.с. 54). Відповідно до рішення виконавчого комітету Малосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області від 30.11.2004 року № 122, за результатами розгляду заяви [PERSON] затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на ? частину вказаного будинку (а.с. 73). Позивач із відповідною заявою до сільської ради не звертався, що підтвердив особисто в судовому засіданні. Тобто, належним чином свої права на іншу половину вказаного домоволодіння не оформив. 01 липня 2004 року парламентом прийнято Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності в серпні 2004 року та згідно із його преамбули визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 1 ст. 1 Закону). Частина перша статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно із частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. До позовної заяви не додано та до початку розгляду справи по суті позивачем не надано будь-яких фактичних, належних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що його право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], - оспорюється та/або не визнається будь-якими іншими особами. Одночасно, суд враховує встановлені нормою статті 1 ЦПК України завдання цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, за відсутності порушення, невизнання і оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача - видається неможливим й реалізація завдань цивільного судочинства, а тому є очевидним, що звернення позивача до суду із даним позовом є безпідставним і необґрунтованим. Встановлені в судовому засіданні під час розгляду справи обставини свідчать про те, що позивач навіть не вжив заходів та не вчинив жодних належних, передбачених нормативно-правовими актами дій, спрямованих на реалізацію своїх прав та інтересів щодо необхідної реєстрації належного йому права власності на частину домоволодіння відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Наявний у матеріалах справи бланк заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із заповненими ним графами, на переконання суду не свідчить про те, що позивач намагався зареєструвати (оформити) своє право власності, оскільки у ньому відсутні службові та інші відмітки органу реєстрації, зокрема щодо дати реєстрації та реєстраційного номеру заяви; тобто, вказану заяву не було подано до уповноваженого органу держави (а.с. 64). Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на власну юридичну необізнаність, через яку він не подавав заяву про реєстрацію права власності, що відповідно до норм матеріального права не є підставою для визнання права власності на нерухоме майно. Документи щодо володіння та користування позивачем вказаним нерухомим майном, що містяться на аркушах справи 31 - 36, 40 - 45, 46 - 53, 66 - 68, 70, 71, 72, можуть бути використані позивачем під час звернення до відповідних органів держави з метою реєстрації права власності зазначене нерухоме майно, що також вказує на передчасність звернення позивача із даною заявою до суду. Оскільки, під час розгляду справи судом не встановлено факт порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, а також, позивач не реалізував передбачену Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» можливість зареєструвати належне йому речове право на нерухоме майно, суд приходить до висновку, що підстави для визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку - відсутні. Серед іншого, слід наголосити, що суд не виконує функцій інших державних органів щодо оформлення права власності та, у даному випадку, не має повноважень для фактичної підміни правовстановлюючого документу на нерухоме майно судовим рішенням про визнання права власності. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та заявленим передчасно, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed