Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, в якому зазначив, що у вересні 2020 року звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «ЗАВОД «КУЗНЯ НА РИБАЛЬСЬКОМУ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.112020 року у справі №756/11456/20 позов було задоволено. 29.12.2020 року позивач звернувся до Подільського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) для відкриття виконавчих проваджень та прийняття до примусового виконання виконавчих листів. Вказує, що виконавчою службою в примусовому порядку були списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу на підставі рішення суду, остаточний розрахунок при звільненні було проведено лише 26.02.2021 року. Позивач вказує, що мало місце невиконання з 06.11.2020 року по 26.02.2021 року судового рішення з вини відповідача. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2020 року по 26.02.2021 року у розмірі 62 995, 92 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 26.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському», про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 23.06.2011 року на адресу суду за вх. №42637 надіслав клопотання, де вказує, що для економії процесуального часу просить здійснювати розгляд справи у його відсутність та позовні вимоги підтримує. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2020 року з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 20 748, 41 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 75 110, 52 грн. Рішенням Оболонського районного суду від 05.11.2020, яке набрало законної сили, було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 807,64грн. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаним рішенням суду не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Стаття 117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, зазначено, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати. Як убачається рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2020 у справі № 756/11456/20, що набрало законної сили, роботодавцем при звільненні позивача не було проведено остаточного розрахунку при звільненні. На виконання вказаного рішення 18.12.2020 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчі листи (а.с. 17-19). 29.12.2020 року Подільським РВДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) було відкрите виконавче провадження за №64009981 і №64010003 з примусового виконання зазначених виконавчих листів (а.с.21). Як зазначається позивачем, 26.02.2021 року в примусовому порядку були стягнуті кошти з рахунків відповідача та перераховані позивачу на підставі рішення суду. Тобто остаточний розрахунок з позивачем здійснено 26.02.2021 року, при цьому, вказана обставина відповідачем не була спростована. Переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиконання рішення про стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відбулося не з вини роботодавця, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Аналіз наведених вище норм ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, після вирішення судом спору на користь працівника та ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, так як проведення розрахунку з працівником є його обов`язком. В правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, також роз`яснено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З огляду на те, що відповідачем не було доведено відсутність його вини в тривалому не проведенні кінцевого розрахунку з позивачем, не зазначено поважних причин, що унеможливили здійснення виплати в строк, суд дійшов висновку про те, що невиконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2020 є підставою для покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України, та стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час невиконання судового рішення. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14, зазначається, що механізм здійснення розрахунку сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так як рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2020 року у справі № 756/11456/20, яке набрало законної сили, встановлено, що середньоденний заробіток позивача становив 807,64 грн, суд дійшов висновку, що саме такий розмір середньоденного заробітку позивача повинен братися до уваги судом при обчисленні розміру належних до стягнення за ст. 117 КЗпП України сум. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14 грудня 2016 року, також роз`яснено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь позивача за період з наступної за днем ухвалення рішення дати - 06.11.2020 і по дату проведення остаточного розрахунку відповідача з позивачем - 26.02.2021, що складає 78 робочих дні. Так як середній заробіток за період прострочення здійснення розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку позивача на кількість прострочених робочих днів, з відповідача на користь позивача підлягаю стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в такому розмірі: 78 робочі дні х 807,64 грн. = 62995,92 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовна заява про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2020 року по 26.02.2021 року у розмірі 62 995, 92 грн. Суд не знаходить правових підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ані мотивів для його зменшення, ані відповідного клопотання не було заявлено відповідачем на виконання вимог ст.13 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved