Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 13041,50 грн., проценти за користування позикою в сумі 48826,41 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.07.2012 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в розмірі 145236,00 грн., нараховану суму трьох відсотків річних у розмірі 3055,92 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 1597,92 грн., судовий збір у розмірі 1498,90 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 07.08.2012 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2012 року відмовлено. На підставі вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист та його пред'явлено на виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві. Зазначив, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2012 року [PERSON] на сьогоднішній день не виконано. Станом на 03.07.2015 року борг [PERSON] перед позивачем складає 151388,74 грн. Будь-яких грошових коштів від відповідача в рамках виконавчого провадження отримано не було. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив (а.с. 40). Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в розмірі 145236,00 грн., нараховану суму трьох відсотків річних у розмірі 3055,92 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 1597,92 грн., судовий збір у розмірі 1498,90 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 07.08.2012 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2012 року відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виконавчий лист Солом'янського районного суду міста Києва, виданий на підставі заочного рішення від 05.07.2012 року, було подано на виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві. Встановлено, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05.07.2012 року [PERSON] не виконано. Станом на 03.07.2015 року борг [PERSON] перед [PERSON] складає 151388,74 грн. Будь-яких грошових коштів від відповідача в рамках виконавчого провадження отримано не було. Позивач просив стягнути з [PERSON] 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 13041,50 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Визначення грошового зобов'язання також закріплено в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 року, відповідно до ст. 1 якого грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та з інших підстав, передбачених цивільним законодавством України. Ч. 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, а п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зі змісту ст. 610 ЦК України вбачається, що несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання. У цьому разі відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Наявність судового рішення про стягнення боргу за договором позики за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, у яких не передбачено такої підстави припинення зобов'язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України: постановою Верховного Суду України від 20.12.2010 року в справі №3-57гс10; постановою Верховного Суду України від 04.07.2011 року в справі №3-65гс11; постановою Верховного Суду України від 12.09.2011 року в справі №3-73гс11; постановою Верховного Суду України від 24.10.2011 року в справі №3-89гс11; постановою Верховного Суду України від 14.11.2011 року в справі № 3-116гс11; постановою Верховного Суду України від 23.01.2012 року в справі № 3-142гс11. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 01.10.2014 року по справі №6-113цс14, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на викладене, зобов'язання за договором позики від 29.08.2010 року є такими, що станом на сьогоднішній день відповідачем [PERSON] не виконані, тобто тривають у зв'язку з відсутністю підстав припинення зобов'язань, встановлених чинним законодавством. Згідно розрахунку наданого позивачем загальна сума 3% річних за період прострочення повернення суми боргу за договором позики від 29.08.2010 року, а саме з 05.07.2012 року по 03.07.2015 року складає 13041,50 грн., виходячи з наступного розрахунку: 145236,00 грн. (сума боргу) : 100% * 3% (процентна ставка) : 365 (кількість днів у році) * 1093 (кількість прострочених днів) = 13041,50 грн. Вказаний розрахунок є вірним, сторонами у справі не оспорювався, а тому він може бути прийнятим судом до уваги при вирішенні даної справи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача 3% річних за період прострочення повернення боргу за договором позики в розмірі 13041,50 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача проценти за користування позикою в сумі 48826,41 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що 29.08.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав 19000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день укладання договору складало 151430,00 грн., та зобов'язався повернути позивачу зазначену суму коштів у валюті отримання на наступний день після закінчення терміну дії договору, який було встановлено 01.09.2011 року. Вищезазначені обставини були встановлені рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.07.2012 року. Відповідно до п.п. 6.1 п. 6 договору позики від 29.08.2010 року, у разі порушення умов договору, сторони повинні спробувати усунути суперечності шляхом переговорів, результати яких оформляються додатками до договору. Якщо ж порушення таким чином неможливо усунути, сторони мають право звернутися до суду. Відповідальність сторін у такому випадку наступає у відповідності до вимог статей ЦК України, якими сторони керувалися при укладенні договору. У договорі позики від 29.08.2010 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], чітко вказані посилання на статті, якими сторони керувалися при укладенні вищезазначеного договору, а саме: 625, 1046-1052 Цивільного кодексу України. Крім того, у договорі позики від 29.08.2010 року немає вказівки на те, що договір є безпроцентним. У такому разі, виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14, у ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 Цивільного кодексу України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, враховуючи встановлену чинним законодавством та практикою судів презумпцію оплатності договору позики, а також те, що умовами договору позики від 29.08.2010 року не передбачено інше, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з [PERSON] процентів за користування наданою позикою в порядку ст. 1048 ЦК України. Згідно розрахунку наданого позивачем проценти за користування позикою за період з 05.06.2012 року по 03.07.2015 року складають 145236,00 грн. Вказаний розрахунок є вірним, сторонами у справі не оспорювався, а тому він також може бути прийнятим судом до уваги при вирішенні даної справи. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування позикою в сумі 145236,00 грн. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, користування боржником грошовими коштами стягувача під час виконавчого провадження порушує право стягувача на користування своїм майном відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року в справі Дубенко проти України). Ця позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України, викладеною в постанові від 29.05.2013 року у справі №6-39цс13. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки відповідачем були порушені строки виконання зобов'язання суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу за порушення грошового зобов'язання та процентів за користування позикою. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого ним судового збору 618,68 грн.

Outcome: approved