Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу в якій посилається на те, що між ним та відповідачем 16.10.2005 року було укладено шлюб, який зареєстровано відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1928. Від шлюбу у сторін є дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає та перебуває на утриманні позивача. Причиною звернення до суду стали різні погляди на сімейне життя та сімейні обов'язки, в результаті чого відбувалися непорозуміння які призвели до того, що ще до народження спільної дитини між сторонами фактично припинилися подружні відносини. З того часу сторони не проживають однією сім'єю, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету немає, майновий спір відсутній. Позивач переконаний, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сім'ї з відповідачем є неможливим та таким, що суперечить його інтересам. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати та залишити проживати неповнолітню доньку разом із нею. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надіслала до суду заяву з проханням справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі. Суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між сторонами зареєстровано 16.10.2005 року відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1928. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 110 СК України, передбачено, що позом про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сторони по справі не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільного господарства та не мають спільного сімейного бюджету, тому їхню сім'ю слід вважати такою, що фактично розпалася, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін. Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] у сторін є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. З тексту позовної заяви позивач зазначає, що, донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Розглядаючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини суд керується положеннями ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Стаття 11 ЦПК України передбачає принцип диспозитивності судового процесу, а саме те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так позивач не звертався до суду із клопотанням про залучення до участі у справі органу опіки та піклування (участь якого є обов'язковою при розгляді даної категорії справ) з метою надання останнім висновку щодо розв'язання спору, без якого задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини задоволено бути не може. Разом з тим, всупереч ст. 161 СК України між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач не заперечує проти задоволення позову, а тому така позиція відповідача судом розцінюється як те, що сторони у добровільному порядку дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. З огляду на викладене, вимоги позивача про визначення місця проживання дитини задоволені бути не можуть, а позов в цілому підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial