Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за грудень 2019 року у розмірі 11 625 грн. Позов мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 квітня 2014 року частково задоволено позов [PERSON] , вирішено стягнути з [PERSON] та його поручителів у солідарному порядку на користь [PERSON] заборгованості за договором №22/2008ЛФ, а саме 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45 972,25 грн. Разом з тим, відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, кошти не повертають. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до п.4.3 кредитного договору в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п.5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За своєю правовою природою така сума є неустойкою. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Таким чином, додаткові проценти за користування кредитом по договору за грудень 2019 року становить 11 625 грн. Оскільки відповідачі добровільно кошти не повертають, змушений звернутись до суду із позовом. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 1 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного судового провадження без повідомлення сторін, надано відповідачам строк на подання відзиву. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 5 квітня 2021 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Від відповідачів відзив не поступав. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи на основі наявних доказів у відсутності позивача. Відповідачі у судові засідання неодноразово не прибули, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомленими шляхом надсилання судових повісток за адресою реєстрації місця проживання та розміщення оголошення про виклик до суду на веб-порталі Судової влади України, причин неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали. З врахуванням наведеного, суд вважає, що у відповідності до ст.280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідачів, на основі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. Дослідивши подані докази та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20 000 грн. на строк до 04.04.2010 зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 між КС «Либідь» в особі Львівської філії та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки №22/2008ЛФ/1 та №22/2008ЛФ/2 відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. КС «Либідь» в особі Львівської філії виконала своє зобов`язання надавши [PERSON] обумовлену суму кредиту. Згідно договору про відступлення права вимоги від 29.03.2013 до позивача [PERSON] перейшли всі права первісного кредитора у вищезазначеному зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав, а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору. Судом також встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. та солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12 500 грн. тіла кредиту, 20 972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12 500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на суму 45 972,25 грн. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року зазначене рішення залишено без змін. Згідно ч.4 та ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд вважає доведеним факт укладення договору, факт переходу прав та обов`язків кредитора до позивача відносно відповідачів, та факт існування заборгованості та, зокрема, тіла кредиту в розмірі 12 500 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не виконують зобов`язання по кредитному договору, вказані обставини відповідачі не заперечили та не спростували. Відповідно до ст.554 ч.1 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із п.2.1 договорів поруки, поручителі зобов`язуються відповідати перед кредитодавцем в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що виникають з договору № 22/2008ЛФ від 04.04.2008. Пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник та поручитель відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто із змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного і того ж зобов`язання одночасно з боку декількох осіб. Така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями. Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Відповідно до норм законодавства у такому випадку кожен з поручителів відповідає перед кредитором разом з боржником як солідарні боржники. Відповідно до п.4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користуванням кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п.5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Зазначена заборгованість за своєю правовою природою є неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею), згідно вимог ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов`язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Згідно вимог ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважала, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Відповідну позицію викладено у постанову Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц. При цьому суд враховує, що у постанові 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17,провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки заборгованість за договором №22/2008ЛФ від 04.04.2008 станом на грудень 2019 року погашена не була, таким чином позивач [PERSON] має право на додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, а тому вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення позову, з відповідачів в рівних частках на користь держави слід стягнути судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 840,8 грн. Разом з тим, суд приходить до переконання, що підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача компенсації за відрив від звичайних занять немає, оскільки доводи позивача жодними об`єктивними доказами не підтверджені.

Outcome: approved