Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідачів в якому просив: звільнити від сплати нарахованої за виконавчим провадженням № 2-3-4384 поданого до виконання виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва стягувачем [PERSON] про стягнення з нього заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 106354,36 грн, нараховану суму з провадження виключити; скасувати накладений постановою про арешт майна боржника 5619004 11 січня 2018 року арешт рухомого майна боржника [PERSON] та внесений до Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 54552065 та зобов`язати посадову особу державної виконавчої служби внести про це дані до реєстру. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.12.2002 року з нього стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі ј всіх його доходів починаючи з 11.11.2002 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що про рішення суду та виконавче провадження йому нічого не було відомо. Лише в січні 2018 року він отримав вимогу державного виконавця про його необхідність прибути до державної виконавчої служби. Посилаючись на те, що він не знав про наявність відносно нього виконавчого провадження просив про задоволення позовних вимог. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області надав заяву про розгляд справи за його відсутності та надав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом досліджено вимогу державного виконавця про зобов`язання [PERSON] з`явитись до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області 01.11.2017 року з приводу сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] . Судом досліджено постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.12.2020 року згідно якої стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі ј всіх видів заробітку, починаючи з 11.11.2002 року і до досягнення дитиною повноліття. Судом досліджено витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 11.01.2018 року з якого вбачається, що накладено арешт на все рухоме майно боржника [PERSON] . Судом досліджено розрахунок заборгованості наданий старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області згідно якого станом на 01.01.2018 року розмір заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] на користь [PERSON] становить106354,36 грн. Судом досліджено акт старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 29.01.2018 року з якого вбачається, що на особистому прийомі у державного виконавця боржник [PERSON] пояснив, що про обов`язок сплачувати аліменти не знав. Судом досліджено постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 11.01.2018 року згідно якої накладено арешт на все майно [PERSON] . Судом досліджено матеріали цивільної справи № 2-3-4384/02 з яких вбачається, що [PERSON] 24.01.2018 року було отримано копію постанови 03.12.2001 року. Згідно вимог ч. 2 ст.166 та ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. За висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року по справі № 404/2514/16-ц - дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Такими обставинами можуть бути, зокрема, майновий чи сімейний стан платника аліментів. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Те, що позивачу не було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та про наявність відкритого виконавчого провадження не можна вважати поважною причиною неналежного виконання обов`язків по сплаті аліментів. На підставі викладеного, в зв`язку з тим, що позивач не довів наявність будь-яких істотних обставин, які б надавали підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначення позивачем у прохальній частині позовної заяви вимоги про скасування заборгованості за аліментами, судом розцінюється як обрання неналежного способу захисту, оскільки ч.2 ст.197 СК України передбачає право платника аліментів звернення до суду з позовом про повне або часткове звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Натомість підставою для відмови в задоволенні зазначеного позову є недоведеність позивачем існування за час виникнення заборгованості істотних обставин, які б унеможливлювали або ускладнювали виконання ним обов`язку по сплаті аліментів. Що стосується вимоги про скасування постанови про арешт майна боржника від 11.01.2018 року, то враховуючи, що суд дійшов до висновку про відсутність підстав у позивача для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, сул приходить до висновку і про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на майно поивача.

Outcome: dismissed