Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач звернувся з означеним позовом до суду, мотивуючи тим що є власником житлового будинку [ADDRESS] Відповідач є його онукою, остання зареєстрована в будинку, однак фактично не проживає більше року. Після одруження, відповідач переїхала проживати до чоловіка в с. Загірці Бродівського району. Позивач має інвалідність другої групи, дружина [PERSON] часто хворіє, а у зв'язку з тим, що відповідач прописана у належного йому на праві власності будинку, не має змоги оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом, оскільки така фактично не проживає за місцем реєстрації, про що складено акт селищною радою. Позивач до початку підготовчого судового засідання подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач також подала письмову заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги визнає, просить позов задоволити. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, суд у відповідності до ст. ст. 211, 247 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено, позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 22) З записів будинкової книги вбачається, що у будинку за вище вказаною адресою прописана відповідач. (а.с. 18-21) Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням(ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідально до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач формально прописана в належному позивачу будинку, однак з початку 2017 року за місцем реєстрації не проживає, жодних витрат по утриманню будинку не несе, особистих речей в будинку немає. Даний факт також підтверджується заявами сусідів позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 8-12) Останнє також стверджується актом Олеської селищної ради від 21.01.2019 року. (а.с. 36) З довідки Підгорецької сільської ради Бродівського району № 457 від 01.10.2018 року вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] без реєстрації. (а.с. 13) Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Положення наведених правових норм вказують про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі не проживання понад установлений строк без поважних причин. Як встановлено в судовому засіданні, позивач несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, відповідачу жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачем, ні іншими членами сім'ї, не чинилось. Судом не встановлено поважність відсутності відповідача за вказаною вище адресою. Показам позивача суд надає віри та кладе в основу рішення. Враховуючи вище викладене, те що відповідач позов визнає, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки позивач є інвалідом другої групи загального захворювання (а.с. 15-16), на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, такий слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved