Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач звернувся з вищевказаним позовом до відповідача та просив суд: визнати договір майнового лізингу №902134 від 12 листопада 2015 року недійсним повністю; стягнути з ТОВ «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ+» (код ЄДРПОУ 38000541) на рахунок [PERSON] (паспорт серії [NUMBER], виданий Васильківським МВ ГУ МВС України в Київській обл., 25 травня 2002 року, реєстраційний номер [NUMBER]; Банківські реквізити: рахунок одержувача [NUMBER]. Банк отримувача - Приват Банк, код ЄДРПОУ 14360570, МФО банку 305299, призначення платежу: поповнення картки 5168757257937120) кошти у розмірі 29640,00 грн. (двадцять дев'ять тисяч шістсот сорок грн. 00 коп.). Свою позовну заяву мотивував тим, що 12 листопада 2015 року між ТОВ «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ+» (лізингодавець) в особі Суворової Ольги Олександрівни, діючої на підставі довіреності №31 від 17 січня 2015 року та ним (лізингоотримувач) укладено договір майнового лізингу №902134. Як вказав позивач, відповідно до умов Договору від 12.11.2015 №902134 лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору, предметом лізингу визначено: ВАЗ Largus (автомобіль). Як зазначено, позивач на виконання умов договору сплатив 29640,00 грн. на рахунок відповідача з призначенням: платежу «Сплата вартості фінансування згідно договору №902134», що підтверджується квитанцією Приват Банку №0.0.460074309.1 від 12.11.2015. Позивач пояснив, що після сплати коштів протягом двох тижнів намагався дізнатися від відповідача які дії ним вжито щодо виконання умов договору. Проте, як вказав позивач, його запити залишені відповідачем поза увагою. Відповідач мотивував невиконання договору зтим, що лізингоодержувач не сплатив авансовий внесок. Позивачем зазначено, що договір майнового лізингу від 12.11.2015 був підписаний ним на підставі усних роз'яснень співробітників ТОВ «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ+», які запевнили позивача, що предмет лізингу буде поставлений лізингоодержувачу протягом двох тижнів з моменту сплати, а підписання договору лише юридична формальність. Виходячи з цього позивач пояснив, що договір майнового лізингу від 12.11.2015 №902134 підписаний ним на основі усних відомостей наданих відповідачем та без допомоги юриста, оскільки він не володіє знаннями у сфері договірних відносин, а отже фактично не усвідомлюючи зміст та значення положень договору та санкцій, які можуть бути застосовані до нього, а тому після звернення до юриста позивачем встановлено, що умови договору є несправедливими та укладеними всупереч принципу добросовісності, як наслідок, є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду лізингоодержувача, та взагалі положення договору не відповідають тим роз'ясненням, які надавали співробітники ТОВ «АВТО ШТЕРНЕШНЛ+», мотивуючи необхідність підписання договору виключно юридичною формальністю, що свідчить про введення в оману споживача. Як було зазначено, у зв'язку з цим, позивачем 30.11.2015 направлено на адресу відповідача, засобом поштового зв'язку, цінний лист з описом вкладення (штрихкодовий ідентифікатор 0315108584379), з заявою про розірвання договору майнового лізингу від 12.11.2015 №902134, засвідчену приватним нотаріусом Гончарук С.В. та зареєстровану в реєстрі за №1234, з вимогою повернення сплачених коштів. Проте, станом на дату звернення з позовною заявою відповідачем ігноруються вимоги позивача та не вжито жодних дій щодо повернення сплачених коштів. На підставі вищевикладеного з посиланням на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та умов договору майнового лізингу №902134 від 12 листопада 2015 року, позивач звернувся до суду та просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах позовної заяви міститься вимога про розгляд справи без участі представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання 26.04.2016, 13.04.2016 та 15.08.2016 не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у її відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України та статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Судом встановлено, що 12 листопада 2015 року між ТОВ «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ+» (лізингодавець) в особі Суворової Ольги Олександрівни, діючої на підставі довіреності №31 від 17 січня 2015 року та [PERSON] (лізингоотримувач) укладено договір майнового лізингу №902134 (а.с. 15-28), згідно якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору, предметом лізингу визначено: ВАЗ Largus (автомобіль), вартістю 148 200 грн. (а.с. 28). Згідно п. 5.1. Договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу (а.с. 18). Згідно п 5.2 Договору лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами ,визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку №2 до даного договору, який є його невідємною частиною, та розрахований по формулі, визнаечній в п. 8.2.2 даного Договору. Фінансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати вартості фінансування (а.с. 18-19). Згідно а. 8.2 Договору (а.с. 21) аванс ціни предмету лізингу розраховується як авансовий платіж визначений у Додатку №2, вартість фінансування становить 29 640, 00 грн., комісія за передачу предмета лізингу становить 4 446,00 грн.(а.с. 26) Вбачається, що на виконання умов договору позивач 12.11.2015 сплатив 29640,00 грн. на рахунок відповідача авансовий платіж з призначенням: платежу «Сплата вартості фінансування згідно договору №902134», що підтверджується квитанцією ПриватБанку №0.0.460074309.1 від 12.11.2015 (а.с. 29). Встановлено,що 30.11.2015 [PERSON] написано заяву про розірвання договору майнового лізингу від 12.11.2015 №902134, засвідчену приватним нотаріусом Гончарук С.В. та зареєстровану в реєстрі за №1234, з вимогою повернення сплачених коштів в сумі 29640, 00 грн. (а.с. 30). 30.11.2015 позивачем направлено на адресу відповідача засобом поштового зв'язку цінний лист з описом вкладення (штрихкодовий ідентифікатор 0315108584379) з вищезазначеною заявою (а.с. 31-32). Підтверджень, що відповідачем передано автомобіль позивачу відповідно до договору або повернуто сплачені позивачем кошти суду не надано, своє право спростувати вищевказану інформацію в судовому засіданні відповідачем використано не було. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить визнати недійсним договір майнового лізингу від 12.11.2015 №902134 на підставі Закону України «Про захист прав споживачів, з підстав порушення відповідачем умов майнового лізингу від 12.11.2015 №902134. Ним було доведено, що умови договору майнового лізингу від 12.11.2015 №902134 містять несправедливі умови, зокрема пунктами 4.3.2, 4.3.3, 4.3.5, 4.4, 4.4.1, 5.1, 5.2, 6.5, 6.6, 6.7, 8.2, 8.2.1, 8.3,8.7, 8.10, 8.11, 8.13, 8.14, 8.15, 12.11, 12.4 порушено права позивача як споживача фінансових послуг, а саме: порушені принцип добросовісності, вони призводять до дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Вищезазначені положення договору є несправедливими та встановлюють жорсткі обов'язки споживача, зокрема: лізингоодержувач у разі неповідомлення лізингодавця не має права робити зміни, і в той же час зобов'язаний це робити. Лізингоодержувач не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку зі змінами предмета лізингу згідно законодавства і це іде на користь лізингодавця. Крім того, у випадку відсутності можливості позивачем виконати свої зобов'язання за договором з незалежних від нього причин, відповідач односторонньо розриває договір, не повертаючи при цьому кошти та вилучаючи предмет лізингу, в той же час аналогічним зобов'язанням лізингодавця не обмежено. З договору вбачається, що лізингодавець має право збільшити розмір лізингових платежів на умовах, не передбачених договором (на власний розсуд), однак лізингоодержувач не має можливості ні відмовитися від збільшення платежів, ні повернути вже сплачені кошти, залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізингового платежу, не надаючи право лізингоодержувачу відмовитися від цього, також не надано можливості відмовитись від договору як у разі значного збільшення ціни, так і взагалі відмовитись від договору. Лізингоодержувач ніяк не може вплинути на розмір лізингових платежів. Якщо предмет лізингу буде відсутній з вини лізингодавця, лізингоодержувач все одно зобов'язаний сплачувати рахунки. Згідно договору, лізингоодержувача позбавлено можливості повернути сплачені кошти (більше 50% від вартості предмета лізингу), зобов'язаний і повернути предмет лізингу і залишити лізингодавцю всі сплачені кошти. Також договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушень умов та строків цього договору незалежно від того відбулась дострокова сплата всієї суми лізингових платежіву зв'язку зі скороченням строку лізингу за згодою сторін чи за власною ініціативою платника, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф за дострокове погашення, незалежно від наявної згоди сторін на зменшення строків сплати. Крім того, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити різницю не залежно від того на скільки збільшиться ціна предмету лізингу. Вбачається, що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу в свою чергу, не можуть суперечити положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 18 цього Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Згідно п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими умовами також є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Крім того, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція грунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15- рп/2004 у справі № 1-33/2004. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦКУ), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі. - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного вище, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, які не спростовані. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати в сумі 1102,40 грн., понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved