Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 04.09.2014 року укладеного між відповідачем [PERSON], відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (далі - оспорюваний договір) відповідно до умов якого, відповідач [PERSON] продав, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] придбали земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна земельна ділянка). Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником будинку [ADDRESS] та ним було подано заяву до Київської міської ради про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На свою заяву позивач отримав відповідь, що рішенням Київської міської ради від 29.04.2010 року зазначена ним на схемі земельна ділянка була передана у власність відповідача [PERSON] із зазначенням адреси її знаходження: [ADDRESS]. Не погоджуючись із вказаним рішенням Київської міської ради, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у власність відповідача [PERSON] зазначеної вище земельної ділянки. В процесі розгляду справи йому стало відомо, що 22.10.2012 року постановою слідчого відділу прокуратури м. Києва про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту, спірну земельну ділянку було визнано речовим доказом та на неї було накладено арешт. За таких обстави, відповідач [PERSON] знаючи про наявну заборону на відчуження спірної земельної ділянки, не мала права вчиняти відносно неї правочин, що направлений на її відчуження. Враховуючи знаходження на спірній земельній ділянці будинку, який належить позивачу, він вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім цього вказував на те, що ціна оспорюваного договору не відповідає дійсній ринковій вартості землі, а його укладення не було направлено на досягнення реальних наслідків. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що позивач взагалі немає права звертатися із вказаним позовом, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року встановлено, що позивач будь - яких прав на спірну земельну ділянку не мав, тому відсутні підстави для захисту його права в судовому порядку. Крім цього пояснив, що право власності позивача на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] виникло на підставі договорів від 04.10.2013 року та 10.10.2013 року відповідно до змісту яких, позивач придбав у гр. [PERSON] зазначений вище будинок. Зі змісту вказаних вище договорів також вбачається, що право власності у гр. [PERSON] виникло на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2013 року, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014 року було скасовано в частині визнання за гр. [PERSON] права власності на будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та який був придбаний позивачем. У зв'язку із вищенаведеним представник вважає, що жодних підстав стверджувати про те, що дії відповідача [PERSON] по відчуженню належної їй земельної ділянки порушують права позивача немає. Також відмітив, що в момент вчинення оспорюваного договору, нотаріусом було перевірено наявність обтяжень на спірну земельну ділянку, яких виявлено не було тому спірний правочин було зареєстровано. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] також заперечували проти задоволення позовних вимог з тих же підстав, що й представник відповідача [PERSON] Вислухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 04.09.2014 року між відповідачем [PERSON] та відповідача [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки відповідно до умов якого, відповідачами [PERSON] та [PERSON] було придбано у відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Оспорюваний договір було внесено до реєстру речових прав на нерухоме майно. Під час вчинення оспорюваного правочину, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було перевірено відомості про наявність обтяжень на спірну земельну ділянку, яких виявлено не було. З матеріалів справи вбачається, що 04.10.2013 року та 10.10.2013 року між позивачем та гр. [PERSON] було укладено договори відповідно до умов яких, останній передав, а позивач придбав належний гр. [PERSON] на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2013 року будинок [ADDRESS]. Після придбання позивачем вказаного вище будинку, він звернувся до Київської міської ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На свою заяву позивач отримав відповідь, що рішенням Київської міської ради від 29.04.2010 року зазначена ним на схемі земельна ділянка була передана у власність відповідача [PERSON] із зазначенням адреси її знаходження: [ADDRESS]. Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом про визнання протиправним та скасування рішення про передачу у власність відповідача [PERSON] зазначеної вище земельної ділянки. В процесі розгляду справи йому стало відомо, що 22.10.2012 року постановою слідчого відділу прокуратури м. Києва про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту, спірну земельну ділянку було визнано речовим доказом та на неї було накладено арешт. За таких обстави, відповідач [PERSON] знаючи про наявну заборону на відчуження спірної земельної ділянки, не мала права вчиняти відносно неї правочин, що направлений на її відчуження. Враховуючи знаходження на спірній земельній ділянці будинку, який належить позивачу, він вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним. З такими висновками позивача, суд погодитися не може виходячи із наступного. Частиною 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 року в справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення №701/4139 від 29.04.2010 року, апеляційну скаргу відповідачів [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.09.2014 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення №701/4139 від 29.04.2010 року. Із вказаної вище постанови вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про те, що на час прийняття рішення про передачу відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки, позивач не мав будь - яких прав на спірну земельну ділянку як покупець (власник) будинку. Тому оскаржуваним рішенням не порушувалися права чи інтереси [PERSON], а тому відсутні підстави для судового захисту останнього. З рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності вбачається, що заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва в частині визнання права власності на будинок [ADDRESS] за гр. [PERSON] скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що право власності гр. [PERSON] на будинок [ADDRESS] було зареєстровано на підставі заочного рішення суду, яке в подальшому було скасоване, як неправомірне. Отже, фактично гр. [PERSON] не був власником будинку [ADDRESS]. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Матеріали справи свідчать про те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину. З постанови про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту від 22.10.2012 року вбачається, що на спірну земельну ділянку було накладено арешт. Як вбачається з листа прокуратури м. Києва від 05.03.2015 року, арешт на спірну земельну ділянку не накладено. Матеріали справи не місять відомостей про те, що відповідач [PERSON] взагалі знала про наявність постанови про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту від 22.10.2012 року. З наданого суду витягу за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.09.2014 року, спірна земельна ділянка під забороною відчуження не перебувала. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи наведе та оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину відповідач [PERSON] мала право відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки доказів про обізнаність з постановою про визнання речовими доказами, приєднання їх до кримінальної справи та про накладення арешту від 22.10.2012 року відповідачем [PERSON] матеріали справи не містять. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Крім цього суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, оскільки рішення про надання їй спірної земельної ділянки на момент розгляду справи є чинним. Позивач, лише претендує на виділення саме йому спірної земельної ділянки, що не свідчить про наявність у нього права на її отримання і унеможливлює судовий захист його прав. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду позивачем надано не було. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed