Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсними та скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно: від 10.05.2012 року №36369164 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 21, 6 м. кв., від 10.05.2012 року №36368742 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 50, 7 м. кв. та від 10.05.2012 року №36367993 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 30,0 м.кв.; скасувати право власності за [PERSON] на нерухоме майно в [ADDRESS], площею 21, 6 м. кв.; від 10.05.2012 року №36368742, по [ADDRESS], площею 50, 7 м. кв. та від 10.05.2012 року №36367993, по [ADDRESS], площею 30,0 м.кв; визнати недійсними договори купівлі-продажу будівель магазинів від 10.04.2012 року, укладені між відповідачами, зареєстровані в реєстрі № 178, 175,181. Свої вимоги мотивує тим, що 04 квітня 3012 року за відповідачкою [PERSON] були зареєстровані на праві власності три об'єкти нерухомості, а саме: будівля магазину площею 21,6 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36369164; будівля магазину площею 30 кв.м., по [ADDRESS] реєстраційний номер 36367993 та будівля магазину площею 50,7 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36368742. Підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на всі три спірних об'єкти нерухомості слугували три рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.2012 року. Поряд з тим, з інформації Залізничного районного суду м. Львова з'ясовано, що цивільні справи №2а-2145/12, №2а-2147/12, №2а-1.49/12 за позовами [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права масності у 2012 році не зареєстровані. Відтак, такі справи судом не розглядались, та рішення не виносились, а тому з наведеного випливає, що зазначені об'єкти нерухомого майна неправомірно вибули з комунальної власності. 06.03.2013 року прокуратурою Залізничного району м. Львова внесено в помості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42013150060000060, №42013150060000061, №42013150060000063 за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358 КК України та скеровано матеріали в СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 ч. 1 ст.388 ЦК, передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача пише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні прокурор, представники позивачів - Львівської міської ради та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Крім того, представник Львівської міської ради пояснила, що під час оформлення первісного позову була допущена технічна помилка, і тому слід вважати, що позивачі за первісним позовом звернулися також до суду із позовною вимогою про скасування реєстрації права власності на мірні будівлі магазинів за [PERSON], а не тільки за [PERSON] У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечив, подав зустрічний позов /а.с.38,39/, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на будівлі магазинів по [ADDRESS], [ADDRESS], мотивуючи це тим, що позивач за зустрічним позовом є добросовісним набувачем зазначених об'єктів, а відтак зустрічний позов слід задовольнити, а у задоволенні первісного слід відмовити, оскільки зазначений позов є нелогічним, оскільки не можна ставити питання про скасування реєстрації зазначених об'єктів за [PERSON], не скасувавши спочатку таку реєстрацію за [PERSON], а з такою вимогою позивачі за первісним позовом до суду не зверталися. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову не заперечили, пояснивши, що [PERSON] не підписували з [PERSON] ніяких договорів купівлі-продажу будівель магазинів по [ADDRESS], [ADDRESS], а відтак зазначені договори мають бути визнанні недійсними. Треті особи, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, жодних документів до суду про причини своєї неявки не надали, суд ухвалив справу розглядати без їх участі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Суд, заслухавши представників сторін, прокурора, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 328 ЦК України: ч. 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. ч. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 04 квітня 3012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за відповідачкою [PERSON] були зареєстровані на праві власності три об'єкти нерухомості, а саме: будівля магазину площею 21,6 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36369164 /а.с.10 зворот/; будівля магазину площею 30 кв.м., по [ADDRESS] реєстраційний номер 36367993 /а.с.15/ та будівля магазину площею 50,7 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36368742 /а.с.19 зворот/, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав № 33712874, 33712470, 33712342. 10 квітня 2012 року між відповідачами за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 175 /а.с.11/. Згідно з умовами зазначеного договору [PERSON] продала [PERSON] будівлю магазину площею 21,6 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36369164. Крім того, 10 квітня 2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 178 /а.с.15 зворот,16/. Згідно з умовами зазначеного договору [PERSON] продала [PERSON] будівлю магазину площею 30 кв.м., по [ADDRESS] реєстраційний номер 36367993. Також, 10 квітня 2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будівлі магазину, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 178 /а.с.20/. Згідно з умовами зазначеного договору [PERSON] продала [PERSON] будівлю магазину площею 50,7 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36368742. 10 травня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за відповідачем [PERSON] були зареєстровані на праві власності три вищевказаних об'єкти нерухомості, а саме: будівля магазину площею 21,6 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36369164 /а.с.12/; будівля магазину площею 30 кв.м., по [ADDRESS] реєстраційний номер 36367993 /а.с.16 зворот/ та будівля магазину площею 50,7 кв.м. по [ADDRESS], реєстраційний номер 36368742 /а.с.21/, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав. Як убачається з витягів про державну реєстрацію прав № 33712874, 33712470, 33712342 підставами для реєстрації за [PERSON] права власності на всі три спірних об'єкти нерухомості слугували три рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.2012 року, якими позови [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права власності на будівлі магазинів по [ADDRESS], [ADDRESS] були задоволені, та за відповідачкою було визнано право власності на зазначені об'єкти /с.с.9,13 зворот,14,18/. Згідно з даними трьох листів Залізничного районного м. Львова від 04 березня 2013 року № ЦК у зазначеному суді цивільні справи за позовом [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права власності в 2012 році не були зареєстровані /а.с.10,14 зворот,19/, а відтак рішення Залізничного районного м. Львова від 04 березня 2013 року ніколи не виносилися судом. За таких обставин, не було підстав для здійснення державної реєстрації 04.04.2012 року права власності за [PERSON] на три спірних об'єкти нерухомості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як убачається з прохальної частини первісного позову /а.с.7/ прокурор просить у п. 2 позову визнати недійсними та скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно: від 10.05.2012 року №36369164 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 21, 6 м. кв.; від 10.05.2012 року №36368742 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 50, 7 м. кв. та від 10.05.2012 року №36367993 на нежитлове приміщення по [ADDRESS], площею 30,0 м. кв. З аналізу витягів про державну реєстрацію прав від 10.05.2012 року випливає, що в цей день було зареєстровано право власності на три спірних об'єкти нерухомості саме за відповідачем за первісним позовом [PERSON] Таким чином, у п. 2 позову прокурор просить скасувати державну реєстрації права власності за [PERSON] В той же час, у п. 3 позову прокурор знову просить скасувати державну реєстрацію права власності на спірні об'єкти за [PERSON], а не за [PERSON] Враховуючи наведене, у суду немає правових підстав вважати, що позивачі звернулися до суду з позовною вимогою про скасування реєстрації права власності на три спірних об'єкти за [PERSON]. Твердження представника Львівської міської ради про те, що під час оформлення первісного позову була допущена технічна помилка, і тому можна вважати, що позивачі за первісним позовом зверталися з позовною вимогою про скасування реєстрації права власності за [PERSON] не може вважатися для суду підставою для розгляду справи поза межами заявлених позовних вимог, оскільки у представників позивачів було достатньо часу для внесення змін та уточнень до позову. За таких обставин, беручи до уваги принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд повинен розглядати справу лише в межах заявлених позовних вимог, а саме розглянути первісний позов по суті у межах вимог про скасування реєстрації права власності на спірні об'єкти за [PERSON] та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 10.04.2012 року. Щодо вищевказаних вимог, то суд прийшов до наступних висновків. Беручи до уваги, що спірні будівлі магазинів по [ADDRESS], [ADDRESS] були придбані [PERSON] у [PERSON] за відплатними договорами купівлі-продажу, на час укладання зазначених договорів [PERSON] вважалася власником цих об'єктів, про підроблені рішення суду [PERSON] нічого не міг знати, а відтак останній є добросовісним набувачем цих об'єктів в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України. За таких обставин, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, врахувавши, що у судовому порядку не була визнана недійсною та не була скасована державна реєстрація за [PERSON] на об'єкти по [ADDRESS], [ADDRESS], вважає, що правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу цих об'єктів, укладених між відповідачами за первісними позовом на даний час немає, як і немає підстав для скасування права власності на ці об'єкти за [PERSON], оскільки у даній справі обов'язковою передумовою для застосування положень ст. 388 ЦК України повинно бути визнання недійсною та скасування первинної реєстрації на спірні будівлі магазинів за [PERSON] Також, суд не бере до уваги твердження представників [PERSON] про те, що [PERSON] не підписувала оспорюванні договори купівлі-продажу будівель магазинів, оскільки суду не було надано допустимих доказів на підтвердження цього. Крім того, ніхто з учасників судового процесу не звертався до суду з позовом про визнання зазначених договорів недійсними з вказаних підстав. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що у задоволені первісного позову з підстав зазначених у ньому слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо зустрічного позову, то у задоволені такого також слід відмовити з огляду на наступне. Зі змісту первісного позову вбачається, що прокурор в обґрунтування своїх вимог посилався на ст. 388 ЦК України, а представник [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти первісного позову з тих самих підстав. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у п. 24 роз'яснено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. У судовому засіданні було достовірно з'ясовано, що [PERSON] є добросовісним набувачем будівель магазинів по [ADDRESS], [ADDRESS], і тому пред'явлення зустрічного позову про визнання права власності на вказані об'єкти у даному конкретному випадку не є належним способом судового захисту, а відтак у задоволенні зустрічного позову слід також відмовити.

Outcome: dismissed