Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Суворовського районного відділу Одеського міського управління юстиції Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якій просить: зняти арешт з майна, 1/3 частини квартири [ADDRESS], який накладено згідно постанови СВ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 22 листопада 2001 року, №б/н; виключити 1/3 частину квартири [ADDRESS], належні [PERSON], з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 02.04.2014 р. при зверненні до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з питань посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], йому стало відомо про те, що на 1/3 частину вказаної квартири на підставі постанови СВ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 22.11.2001 р., №б/н, було накладено обтяження, арешт нерухомого майна, в системі Феміда 23.11.2001 р. №2082-2001, в якому власником зазначеної частини квартири вказано [PERSON], [INFO]. 04 жовтня 2005 року цей запис за №2453493 був перенесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Позивач вважає своє право власності порушеним, оскільки 1/3 частини зазначеної квартири належить йому на праві часткової власності, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 2000 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради, а 2/3 частини квартири належать [PERSON] на підставі договору дарування, посвідчення Другою Одеської державної нотаріальною конторою 09.11.2005 р. Позивач у судове засіданні не з'явився, про час та місце проведення повідомлявся належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, не заперечую проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, Суворовського районного відділу Одеського міського управління юстиції Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся належним чином, причини неявки свого представника не повідомив, заяви про слухання справи у відсутності представника відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26 липня 2000 року, видане згідно розпорядження Управління житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради від 26 липня 200 року №147387, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 27.08.2000 р. під №107, на стор.163 кн.319пр. Згідно договору дарування від 09 листопада 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-4038, [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 (дві третіх) частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9202941 від 07.12.2005 р. права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] за №107 в книзі 539пр-191. Як зазначає позивач, в квітні 2014 року при зверненні до приватного нотаріуса з питань посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], йому стало відомо про те, що на 1/3 частину вказаної квартири на підставі постанови СВ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 22.11.2001 р., №б/н, було накладено обтяження, арешт нерухомого майна, в системі Феміда 23.11.2001 р. №2082-2001, в якому власником зазначеної частини квартири вказано [PERSON], [INFO]. 04 жовтня 2005 року цей запис за №2453493 був перенесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Вищезазначена обставина підтверджується листом Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 14.04.2014 р. №31/24-6515. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» встановлено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Зважаючи на те, що позивач є власниками вказаного вище майна, їйого права підлягають захистові на підставі положень ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивачі не є учасником кримінального процесу по справі в рамках якої на майно накладено обтяження та не наділений правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, отже сторона має право самостійно та на власний вибір обирати ефективний спосіб захисту свого порушеного або невизнаного права та законного інтересу серед передбачених законом способів. З огляду на те, що квартира [ADDRESS] є власністю позивача та [PERSON], а не [PERSON], суд доходить висновку про те, що накладення арешту на вказане майно було здійснене всупереч вимогам чинного законодавства, у зв'язку із чим записи про накладення арешту підлягають скасуванню. Слід також зазначити, що суд в рамках даного цивільного позову не дає оцінки правомірності ухвалення слідчим постанови про накладення обтяження, арешту нерухомого майна, а лише виходить з констатації факту, що в результаті зазначених дій слідчого під арешт потрапило те майно, що правомірно належить іншій особі, яка не відповідає за зобов'язаннями [PERSON]. Таким чином, наявність арешту та заборони на відчуження, а також відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого та рухомого майна, обмежує право власності позивача, що напряму суперечить вищезазначеним нормам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що вказана вище квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю позивача та [PERSON], їх право власності в частині розпорядження вказаним майном є безумовно порушеним, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved