Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив визнати недійсним договір від 21.09.2016 року уступки права вимоги (цесії), укладений між [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 01.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М., 01.10.2015 року за реєстровим №810. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.10.2015 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив у відповідача грошові кошти в сумі 621277,83 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладання цього договору складає 29174 доларів США та які позивач зобов'язався повернути в строк до 01.04.2016 року. 31.03.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір про внесення змін до договору позики, відповідно до умов якого було змінено суму зобовязання на 794886,85 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладання цього договору складає 29174 доларів США та які позивач зобовязався повернути в строк до 01.10.2016 року. 21.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір уступки права вимоги (цесії) за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Демяненко Т.М. 01.10.2015 року за реєстровим №810, відповідно до умов якого відповідач передав, а [PERSON] прийняв право вимоги грошових коштів у розмірі 752849,66 грн., але не менше ніж 29174 доларів США. Правом вимоги за договором цесії є всі права вимоги відповідача, що виникли за договором позики до позивача. Позивач вважає, що договір цесії укладений з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним. Відповідно до п. 5 договору цесії відповідач був зобовязаний повідомити позивача про зміну позикодавця (кредитора) протягом 5 календарних днів з дня нотаріального посвідченого даного договору шляхом надіслання позичальнику поштою рекомендованого листа зі зворотнім повідомленням. Однак, позивач такого повідомлення не отримував, а про існування зазначеного договору дізнався лише тоді коли отримав судову повістку у справі за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості за договором позики. Також, у спірному договорі уступки права вимоги від 21.09.2016 року вказано, що розмір заборгованості позивача складає 752849,66 грн., але не менше ніж 29174 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ на день здійснення розрахунку. Однак, відповідач при укладанні даного договору не взяв до уваги суми, які були сплачені йому позивачем в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 01.10.2015 року на загальну суму 52605,55 грн. Вищевикладене свідчить про те, що договір уступки права вимоги від 21.09.2016 року за договором позики від 01.10.2015 року укладений з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 26.07.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 28.09.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У встановлений ухвалою судді від 26.07.2018 року строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що на виконання п. 5 договору уступки права вимоги від 21.09.2016 року, він з 23 по 26.09.2016 року повідомляв [PERSON] про відступлення права вимоги на користь [PERSON] Зазначене повідомлення було отримано позивачем 13.10.2016 року. Крім того, посилання позивача на те, що він сплатив частину боргу за договором позики від 01.10.2015 року не відповідають дійсності, оскільки з наданих ним документів, а саме довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк» вбачається, що він здійснював платежі на користь іншої особи на виконання рішення суду від 18.12.2014 року. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] до суду будь-яких пояснень не направив. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що 01.10.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 621277,83 грн., що в еквіваленті по курсу Національного банку України на день укладання цього договору складає 29174 доларів США, до 01.04.2016 року. Договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.П. та зареєстрований в реєстрі за №810. 31.03.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про внесення змін до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М. 01.10.2015 року за реєстровим №810. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 794886,85 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладання цього договору складає 29174 доларів США до 01.10.2016 року. 21.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір уступки права вимоги (цесії) за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М. 01.10.2015 року за реєстровим №810. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв право вимоги грошових коштів у розмірі 752849,66 грн., але не менше ніж 29174 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ на день здійснення розрахунку, що передавалися первісним позикодавцем згідно договору позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М. 01.10.2015 року за реєстровим №810. Позивач вважає, що договір цесії укладений з порушенням вимог законодавства, у зв'язку із тим, що у порушення вимог п. 5 даного договору позивач повідомлення про зміну позикодавця (кредитора) не отримував, а про існування зазначеного договору дізнався лише тоді коли отримав судову повістку у справі за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості за договором позики. Також, у спірному договорі уступки права вимоги від 21.09.2016 року вказано, що розмір заборгованості позивача складає 752849,66 грн., але не менше ніж 29174 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ на день здійснення розрахунку. Однак, відповідач при укладанні даного договору не взяв до уваги суми, які були сплачені йому позивачем в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 01.10.2015 року на загальну суму 52605,55 грн. На підставі викладеного просив визнати недійсним договір від 21.09.2016 року уступки права вимоги (цесії), укладений між [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 01.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М., 01.10.2015 року за реєстровим №810, на що слід зазначити наступне. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Згідно положень ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 ЦК України). Згідно п. 5 договір уступки права вимоги (цесії) від 21.09.2016 року за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дем'яненко Т.М. 01.10.2015 року за реєстровим №810, первісний позикодавець зобовязаний повідомити позичальника про зміну позикодавця (кредитора) протягом 05 календарних днів з дня нотаріального посвідчення цього договору, шляхом надіслання позичальнику поштою рекомендованого листа зі зворотнім повідомлення. Позивач посилався на те, що він не отримував зазначеного повідомлення, однак зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, у яких міститься копія повідомлення про відступлення права вимоги від 23.09.2016 року направлена на адресу [PERSON] та яке, згідно зворотного поштового повідомлення він отримав 13.10.2016 року. Крім того, твердження позивача про те, що відповідач при укладанні договору уступки прав вимоги (цесії) за договором позики не врахував суми, які були сплачені йому позивачем в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 01.10.2015 року на загальну суму 52605,55 грн. також не відповідають дійсності. З довідок ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.07.2018 року наданих позивачем вбачається, що вказана сума була ним сплачена на виконання рішень судів на користь іншої особи, а не на користь відповідача, а саме: 05.10.2016 року було сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] 03.11.2016 року сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2015 року); 12.12.2016 року сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2015 року); 06.01.2017 року сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року); 06.02.2017 року сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року); 05.03.2017 року сплачено 2000,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року); 28.03.2018 року сплачено 5280,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року); 25.05.2018 року сплачено 5220,00 грн. на користь [PERSON] (погашення боргу за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року). З урахуванням викладеного, твердження позивача є надуманими. Що стосується тверджень позивача стосовно того, що оспорюваний договір фактично є договором факторингу, то слід зазначити наступне. Крім того, статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) або судом на вимогу однієї або обох сторін. Згідно норм Цивільного кодексу України не встановлено заборони щодо відплатності договору цесії, сторони в силу принципу свободи договору і презумпції відплатності договору, передбачених ч. 5 ст. 625 та ч.1 ст. 626 ЦК України, самі визначають відплатний чи безоплатний характер договору. Частиною 1 ст. 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, спірний договір уступки права вимоги (цесії) за договором позики від 21.09.2016 року укладений на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним спорюваний правочин). Форма договору відповідає встановленим законом вимогам. Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення оспорюваного договору. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення сторін під час укладання договору уступки вимоги (цесії) було порушене і що укладений договір є договором факторингу. Так само позивачем не доведено того, що сторонами був порушений порядок укладання договору уступки права вимоги (цесії) від 21.09.2016 року. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed