Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд визнати недійсним договір, укладений 05.08.2014 року між позивачем та відповідачем про надання інформації та послуг по оредні житла; стягнути з відповідача на користь позивача суму збитків у розмірі 3600 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 3000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивач є мешканцем Луганської області м. Брянка с. Южно - Ломуватка. На даний час зазначена місцевість є зоною АТО. З метою збереження життя та здоров'я своєї сім'ї, позивач зі своєю дружиною та двома неповнолітніми дітьми приїхали в м. Харків, з метою тимчасового проживання до тих пір, як буде звільнено від терористів місто позивача. З публікації в газеті позивач дізнався про варіант оренди однокімнатної квартири. Для того треба було звернутись в агенцію «[INFO]», розташовану на [ADDRESS]. 05.08.2014 р. позивач звернувся до зазначеної вище агенції. Там між позивачем та відповідачем був укладений договір, відповідно якого позивач сплатив 1800 грн. за надання йому однокімнатної квартири, розташованої на [ADDRESS]. Позивачу пояснили, що необхідно приїхати за зазначеною адресою та по телефону номер [NUMBER] зв'язатися з власницею квартири [PERSON]. Позивач із сім'єю приїхали до названої адреси, але ніхто не вийшов, ніякого житла не надав. З двома дітьми позивач залишився в чужому місті, вночі, безпритульними. На наступний день позивач поїхав до відповідача з метою забрати гроші, або отримати відомості про іншу адресу, з нас знову запросили 1800 грн. та пояснили, що це гроші за надання інформації та за її правдивість вони не відповідають. Таким чином, позивача ввели в оману, забрали гроші та нічого за те не надали. Про такі незаконні дії відповідача позивач повідомив робітників правоохоронних органів, написав заяву і йому була дана порада одночасно звернутись до суду. Крім того зазначає, що діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 3000 грн. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05.08.2014 року між ПП [PERSON] та [PERSON] укладено договір інформаційного обслуговування. Згідно до п. 1. вказаного договору, предметом договору є надання послуг, пов'язаних зі збором і наданням інформації про варіанти житлових і нежитлових приміщеннях, які здаються в оренду, в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Договором передбачено, що виконавець зобов'язаний помістити заявку замовника в каталог заказів на інформаційне обслуговування, здійснити пошук інформації, що цікавить замовника, надати замовнику інформацію про варіанти житлових і нежитлових приміщеннях, які здаються в оренду, відповідно до його замовлення-заявки та здійснювати інформаційно-обчислювальні дослідження ринку нерухомості в інтересах замовника. Замовник зобов'язується оформити заявку замовлення на інформаційне обслуговування, здійснити оплату послуг виконавця. Відповідно до п. 4.1. оплата інформаційних послуг проводиться згідно до прейскуранту в розмірі 1800 грн. Згідно з нормами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Приписами ч. 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з договору, позивач отримав інформацію в повному обсязі, претензій до виконавця не має, про що свідчить підпис позивача, наявний в договорі. З позовної заяви вбачається, що позивач отримав від відповідача, інформацію щодо наявного варіанту житла, яке здається в оренду за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Позивач не надав належних доказів того, що укладанням договору інформаційного обслуговування його конституційні права були порушені. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Вирішуючи питання про визнання договору недійсним, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року (далі -Пленум). Так, п. 21 Пленуму визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Також, у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження і посилання позивача, що вказаний договір інформаційного обслуговування був укладений під впливом омани, що послуги за зазначеним договором не надавалися. За таких обставин вважати, що відповідач не виконав умови договору інформаційного обслуговування у суду немає, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору від 05.08.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним та стягнення подвійної суми збитків необхідно відмовити. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 3000 грн. суд зазначає наступне Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Позивачем не надано належним та допустимих доказів, того, що діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, а відтак, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3000 грн., також необхідно відмовити. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 197 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed