Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], в якому зареєстровані відповідачі. Вказуючи, що відповідачі фактично не проживають в будинку протягом останніх трьох років, інтересу до житла не проявляють, не здійснюють витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажають знятися із реєстрації, так як на даний час проживає в США і наміру повертатися в Україну не мають, просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити, а справу розглядати за його відсутності. Відповідачі, [PERSON], [PERSON], як законний представник [PERSON] та [PERSON], та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак подали до суду письмові заяви в яких позов визнали повністю, справу просили слухати у їхню відсутність. Представник третьої особи, [PERSON], в судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, щодо рішення в даній справі покладається на думку суду. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. За змістом ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами ст.150 ЖК УРСР та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.ст.64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], є власником будинку, який розташований в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2010 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON], та [PERSON] правомірно вселилися у належний позивачу житловий будинок, як члени його сім'ї, постійно проживали та вели спільне господарство з ним та іншими членами сім'ї, що підтверджується довідкою Вільхівської сільської ради Горохівського району Волинської області від 27 серпня 2018 року №376. Актами обстеження матеріально-побутових умов сімї стверджується, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON], та [PERSON] зареєстровані в належному позивачу житловому буднику, однак не проживають в ньому протягом останніх чотирьох років., так як проживають в США. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їхнє місце проживання, оскільки протягом чотирьох років у ньому фактично не проживають, так як проживають закордоном, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймають, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин їхньої відсутності понад рік, наявність між ними і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо, суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справа про захист право власності та інших речових прав» в якому зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд зауважує, що в силу вимог частини четвертої ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом житловим будинком, що розташований в [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідач та її неповнолітня дочка підлягають зняттю з реєстраційного обліку. Суд вважає, що у зв'язку із задоволенням позову права дитини не будуть порушені, оскільки дитина проживає разом з матір'ю. Представник Служби у справах дітей Горохівської районної державної адміністрації Волинської області не заперечує і покладається на думку суду. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved