Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до Шевченківського районного суду м. Києва, згідно якої просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] в місті Києві (надалі - квартира). Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником вказаної квартири, в якій, окрім нього, з 26 липня 2005 року також зареєстрований і відповідач, який є її сином. При цьому, позивач зазначає, що відповідача було зареєстровано у квартирі на прохання останнього, коли він повернувся до України з місця свого постійного проживання - Ізраїлю. Разом з тим, в квартирі відповідач не проживав жодного дня, нею ніколи не користувався і його особистих речей в квартирі немає. Крім того, незважаючи на те, що позивач є пенсіонером, він добросовісно за власні кошти несе всі витрати по утриманню квартири та проведення ремонту, при цьому, відповідач жодних коштів на утримання квартири чи іншої допомоги позивачу не надає. На підставі зазначеного та враховуючи те, що відповідач не проживає у квартирі позивача понад один рік, останній просить позов задовольнити. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та/або ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання, що вона є сусідкою позивачки та вже близько 4-5 років не бачила її сина. При цьому, перебуваючи у квартирі позивача вона не звернула уваги на наявність там речей сина позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що він також є сусідом позивача і дуже часто зустрічається з позивачем. Проте, сина позивача він бачив дуже давно - років п'ять чи шість назад. При цьому, доньок позивача він періодично бачить. Заслухавши пояснення позивача, його представника та показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу по справі - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 17 грудня 1998 року та Договором міни від 01 грудня 2000 року (а.с. 12-14). При цьому, за вищевказаною адресою на даний час, окрім позивача, також зареєстрований відповідач по справі [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою № 1578 Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийградсервіс» (форма № 3) від 29 серпня 2014 року та довідкою за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві (а.с. 11, 21). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад п'ять років не проживає в [ADDRESS], що підтверджується поясненнями позивача та показами свідків [PERSON] та [PERSON], допитаних у судовому засіданні. З огляду на вказане, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] в м. Києві. Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved