Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до Черкаського районного суду з позовом про дострокове розірвання договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070053812300 вклад «Стандарт» від 09 січня 2014 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», стягнення суми депозитного вкладу та відсотків за вкладом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 09 січня 2014 року уклав зазначений договір та вніс грошові кошти на депозитний рахунок у сумі 25 тисяч доларів США у відділенні позивача в м. Севастополь АРК Крим терміном до 09.04.2014 року зі ставкою 8% річних, що підтверджується договором та відповідним чеком банку. Відповідно до договору відповідач взяв на себе зобов'язання нараховувати йому відсотки на внесений вклад. Пунктом 10 договору сторони передбачили можливість дострокового розірвання договору. 7 серпня 2014 року та 31 жовтня 2014 року позивач звертався до відповідача з вимогою повернути вклад та відсотки за вкладом. Проте, відповідач даної вимоги не виконав та належний позивачу вклад разом з нарахованими відсотками не повернув. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути дані кошти, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Саме з цих підстав просив суд розірвати договір банківського вкладу та стягнути з відповідача на користь позивача банківський вклад в сумі 25000 доларів США та відсотки за вкладом в сумі 1505 доларів США . Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі посилаючись на обставини наведені у позові, а щодо заперечень відповідача зазначали, що позивач є громадянином України і проживає на території України, а тому підстав застосовувати до нього законодавство Російської Федерації на яке посилається відповідач та Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» немає. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на обставини наведені у письмових запереченнях та зазначав, що Державною думою Російської Федерації прийнятий Закон «Про захист інтересів фізичних осіб, які мають вклади у банках і відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих і (або) діють на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя». Відповідно до ст. 2 вказаного закону, цей закон регулює відносини, пов'язані зі створенням автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» та здійсненням компенсаційних виплат фізичним особам, передбачених цим Законом, шляхом придбання «Фондом захисту вкладників» прав (вимог) фізичних осіб за вкладами в кредитних установах. Відповідно до ст. 6, 7 Закону «Фонд захисту вкладників» 21.04.2014 року на своєму офіційному сайті, а 23.04.2014 року в офіційних виданнях оголосив про придбання у вкладників, прав (вимог) за вкладами (рахунках). Відповідно до ст. 7 Федерального Закону від 02.04.2014 року «Про особливості функціонування фінансової системи Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя на перехідний період», банком Росії прийняті рішення про припинення з 21.04.2014 року діяльності на території Республіки Крим та м. Севастополя відокремлених структурних підрозділів, серед яких ПАТ «Приватбанк». Відповідно до вказаного Закону припинення діяльності означає заборону здійснення ними на території Республіки Крим і м. Севастополя банківських та інших операцій, за винятком операцій, пов'язаних з передачею активів і зобов'язань. Доводи відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» зводяться до того, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим Російською Федерацією діяльність усіх відокремлених підрозділів ПАТ КБ «ПриватБанк» була припинена, тому відповідач не повинен відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим і позивач має звертатись до відповідного «Фонду захисту вкладників» в Російській Федерації. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з дослідженого судом у судовому засіданні договору банківського вкладу №SAMDNWFD0070053812300 вклад «Стандарт» від 09 січня 2014 року укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» позивач - [PERSON] вніс грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі у сумі 25 тисяч доларів США по 09.04 2014 року, банк відкрив позивачу відповідний рахунок на який зараховано вклад, на який нараховуються відсотки зі ставкою 8% річних з періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць. Факт внесення грошових кошів підтверджується чеком відповідача про внесення 09.01.2014 року о 12 годині 18 хвилин готівкових коштів у сумі 25 тисяч доларів США. Відповідно до п. 10 договору №SAMDNWFD0070053812300 у позивача та у відповідача є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це за 2 банківські дні до дати розірвання договору. Даний договір укладений від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з юридичною адресою м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, адреса філії м. Севастополь, просп. Генерала Острякова, 15. Позивач реалізовуючи своє право на дострокове розірвання укладеного договору звертався до відповідача з письмовими вимогами від 05.09.2014 року та 31.10.2014 року про повернення депозитних коштів та нарахованих відсотків. У відповідь на вказані звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу позивача надіслав листи від 11.09.2014 року та від 13.11.2014 року про неможливість вирішити поставлені в заявах питання, таким чином фактично відмовившись від виконання взятих на себе зобов'язань. Згідно розрахунку, наданого позивачем, розмір відсотків за вкладом складає 1 505 доларів США, суд погоджується з указаним розрахунком і указаний розмір у судовому засіданні не заперечувався та не був спростований представником відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен повертати депозит, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка на даний період часу окупована, суд вважає необґрунтованими, оскільки договір вкладу «Стандарт» від 09.01.2014 року був укладений між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську. Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відповідно до п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином України, його місце проживання зареєстроване у с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області де позивач проживає на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти зобов'язання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Суд вважає, що доводи представника відповідача про прийняття певних нормативних актів Російською Федерацією щодо зареєстрованих на території Республіки Крим банків та їх структурних підрозділів не спростовують обов'язків банку виконувати взяті на себе зобов'язання. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. За змістом ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України, актами цивільного законодавства є ЦК України та інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України. Також суд не бере до уваги повідомлення розміщені на інтернет ресурсах щодо діяльності відповідача в АРК Крим, які надавалися як стороною позивача так і представником відповідача, оскільки вказані матеріали не несуть в собі юридичного навантаження, яке б мало значення для вирішення даного спору по суті, розміщенні на неофіційних джерелах інформації, а тому не беруться судом до уваги. Таким чином, відповідач, всупереч нормам цивільного законодавства, порушив умови договору банківського вкладу від 9 січня 2014 року, не повернув суму вкладу разом з нарахованими відсотками та проігнорував заяву позивача про дострокове розірвання договору вкладу, тому за таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved