Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка мотивована тим, що вона з 12.11.2013 року по 16.03.2015 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, де працювала на посаді інспектора з охорони праці та звільнена за угодою сторін. Після звільнення відповідач заборгував їй заробітну плату у розмірі 5246 грн. 43 коп. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 5246 грн. 43 коп., компенсацію за несвоєчасний розрахунок та моральну шкоду у розмірі 500 грн. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду повернулися поштові конверти з судовою повісткою з зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до ч. 8 ст. 74 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважається про доставлення судової повістки відповідачу. Суд, дослідивши надані суду докази та законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного. Згідно записів трудової книжки [PERSON] з 12.11.2013 року прийнята на роботу інспектором з охорони праці та 16.03.2015 року звільнена з підприємства за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки ТОВ «Донецько-Курахівський машинобудівний завод» за період з серпня 2014 року по березень 2015 року заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] складає 5246,43 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З наданих позивачем копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] звільнено 16.03.2015 року, таким чином суд дійшов висновку, що останніми двома повними місяцями його роботи є січень та лютий 2015 року. Згідно відомостей, виданих з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків № 263 від 09.12.2015 року, вбачається, що останнє нарахування заробітної плати відбулось у квітні 2014 року та січні 2015 року, таким чином, суд враховуючи п. 2 Порядку, вважає за необхідне при розрахунку середньоденної заробітної плати взяти до уваги розмір заробітної плати нарахованої у квітні 2014 року та січні 2015 року у розмірі 3630,26 грн. - податок у розмірі 171,42 грн. = 3458,84 грн. Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивача складає 3458,84/(21+23) = 78,61 грн. Згідно листа 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2015 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2015 рік складав би скласти 189 день. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2016 році» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 , кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача по день ухвалення рішення виходячи із зазначеного листа за січень та лютий 2016 рік складав би 38 днів. За період починаючи з дати звільнення 16 березня 2015 року по день ухвалення судового рішення підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, як передбачено\~ст. 117 КЗпП України. Кількість робочих днів за вказаний період складає 227 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 17844,47 грн. з розрахунку 78 грн. 61 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 227 (кількість робочих днів з часу звільнення по день винесення рішення). Відповідно до\~\~ст.\~\~23\~\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Вирішую питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідач протягом значного часу (майже 9 місяців) не провів остаточний розрахунок при звільненні з позивачем, а тому, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, і понесених з зим незручностей, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 гривень. Повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 212 ЦПК України,\~суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь держави, оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати за подання позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved