Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із указаним позовом в якому зазначив, що є співвласником квартири [ADDRESS] та у січні 1969 року Житомирським міським відділом у справах будівництва та архітектури було надано дозвіл на будівництво гаражів для зберігання автомобілів, які знаходились у приватній власності мешканців жилого будинку. [PERSON] вказує, що і йому рішенням Житомирського міського відділу у справах будівництва та архітектури у квітні 1978 року було надано місце № 12 для установки такого капітального гаража. Позивач за власні кошти звершив будівництво гаража і одержав на нього технічний паспорт. За словами [PERSON], на момент завершення будівництва гаража чинним законодавством не було передбачено виникнення права власності на гараж в залежності від його державної реєстрації. У звязку із набранням чинності новим ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач двічі звертався до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області для реєстрації права власності на збудований ним гараж, проте рішеннями державного реєстратора [PERSON] йому було відмовлено в державній реєстрації через відсутність документа, що засвідчував би прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. З огляду на викладене у позові, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на гараж №12 по вул. Замковій, 1 у м. Житомирі. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Відповідачі та/або їх представники в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції та Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області надійшли клопотання про розгляд справи у відсутність їх представників. Будучи допитаною в якості свідка гр. [PERSON] пояснила суду, що мешкає в [ADDRESS] та має у власності гараж під №7. Свідок памятає як позивач будував свій гараж, розташований на прибудинковій території вказаного житлового будинку, та допомагав будувати іншим громадянам. Будівництво гаражу [PERSON] здійснювалось будівельною фірмою на підставі укладеного із нею договору. Дозвіл на будівництво гаража давали міська архітектура та міська рада. За словами свідка, гараж був побудований приблизно у 1972 році та його фактичним власником з того часу і дотепер є [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що гаражний кооператив не створювався, оскільки це несло за собою великі затрати. Свідок [PERSON] дав показання, що мешканці будинку №1 по вул. Замковій одразу після заселення одержали дозвіл на будівництво гаражів, розташованих на прибудинковій території будинку. Зокрема батько свідка одержав гараж під №11. Мешканці будинку обрали позивача старшим і саме він керував будівництвом даних гаражів, укладав договір із будівельною організацією. Кожен власник вносив плату за свій гараж. Свідок підтвердив, що [PERSON] належить гараж №12, побудований у 1978 році. Як і попередній свідок, підтвердив, що гаражний кооператив не створювався. Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва №3113 про право власності на житло від 02.06.1993. Згідно паспортних даних, позивач зареєстрований за вищевказаною адресою із 27.03.1968 року. Із наявного в матеріалах справи листа Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради від 29.07.2013 №1504/13 слідує, що зазначений вище будинок мав до 1992 року адресу: вул. Комарова, 5-Б. Судом також встановлено, що Житомирським міським відділом по справам будівництва та архітектури дозволено будівництво підземних гаражів для зберігання автомобілів, що перебувають у приватній власності громадян, які мешкають у дворі будинку по вул. Комарова, 5-Б в м. Житомирі, що підтверджується листом міськвідділу Державного комітету РадМіну УРСР по справам будівництва та архітектури від 29.01.1969 №32. У відповідності із листом від 19.04.1978 року, міським відділом по справам будівництва та архітектури [PERSON] був виділене місце №12 для будівництва капітального гаража по вул. Комарова. Копією акту на здачу виконаних будівельних робіт від 30.06.1978, підписаним у тому числі і [PERSON], підтверджується завершення будівництва гаражів. Рішенням №5298673 від 27.08.2013 державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби [PERSON] відмовила позивачу у державний реєстрації права власності на гараж №12 по вул. Замковій, 1 в м. Житомирі у звязку із відсутністю документа, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно з розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року № 10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» вбачається, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (Постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Як вбачається з технічного паспорта, виготовленого на замовлення [PERSON] станом на 25 червня 2013 року, спірний гараж побудовано у 1970-х роках, а відмітки, що останній є самочинним будівництвом, відсутні. Зважаючи на встановлені обставини у справі та на підставі викладеного,

Outcome: approved