Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що 14.02.2008 між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1/33/08/ІК, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді відзивної не відновлюваної кредитної лінії в сумі 130000,00 доларів США строком до 14.02.2018. Додатковою угодою №7 від 29.10.2009 внесені зміни до кредитного договору та викладено його у новій редакції, відповідно до якої кредит надається у формі відкличної мультивалютної не поновлюваної кредитної лінії з загальним лімітом заборгованості в сумі еквівалентній 1990459,83 гривень строком до 14.02.2028. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 14.02.2008 між банком та відповідачем укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передано трикімнатну квартиру зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 73,60 кв. м., житловою площею 47,60 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позичальник порушив свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плату за управління кредитом, внаслідок чого загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 25.08.2015 становить 719052,94 грн., що складається з заборгованості за кредитом 714764,35 грн., відсотків за користування кредитом 4288,59 грн. Посилаючись на положення ст. 1050 ЦК України, ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» просив позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність та заперечував проти позовних вимог, просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки умови кредитного договору відповідач виконує належним чином, а відповідно права позивача, як кредитора, за кредитним договором на момент звернення до суду із позовом не були порушені, вимоги викладені у позовній заяві щодо дострокового повернення кредиту є безпідставними, а також посилаючись на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому з врахуванням вимог ст.ст. 37, 39 Закону України «Про іпотеку» у задоволенні позову слід відмовити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача, та ухвалити рішення на підставі наявних доказів про правовідносини сторін. Суд, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 14.02.2008 між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником ВАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №1/33/08/ІК, згідно з додатком №2 до якого встановлено графік його погашення. Як вбачається із довідки та розрахунку заборгованості, наданих банком відповідачу, станом на 15.08.2015 сума строкової заборгованості за кредитом складає 714764,35 грн., заборгованість по відсоткам - 714,76 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості від 25.08.2015 наданого банком разом із позовною заявою вбачаються, станом на 25.08.2015 сума заборгованості за кредитом складає 714764,35 грн. - дана сума є автентичною сумі, що зазначена у розрахунку заборгованості від 15.08.2015, де зазначається, що це строкова, а не прострочена заборгованість. Також згідно з розрахунком від 25.08.2015 сума відсотків на строкову суму, що розрахована до сплати станом на 25.08.2015 складає 4288,59 грн, що відповідає сумі відсотків, яку банк просить стягнути із відповідача. Відповідно до додатку №2, яким встановлено графік погашення за кредитним договором №1/33/08/ІК чергові платежі за кредитом позичальник повинен був здійснювати 14.08.2015, при цьому суд враховує, що письмовими доказами по справі підтверджується, що станом на 15.08.2015 у позичальника простроченої заборгованості за кредитом та відсотками не існувало, та 14.09.2015 позичальник повинен був сплатити наступний платіж у розмірі 15854,94 грн, з яких 4769,00 - за кредитом, 11085,94 за відсотками. Відповідачем надано копії квитанцій, якими підтверджується належне виконання відповідачем зобов'язань за кредитом, згідно встановленого сторонами графіку і після подання позовної заяви до листопада 2016 року (включно). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки із матеріалів справи вбачається, що станом на 25.08.2015 відповідач не мав простроченої заборгованості перед позивачем, як і на дату звернення позивача із позовом, суд вважає за необхідне відмовити у позові із підстави відсутності порушеного права позивача. При цьому, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України по справі №6-2457цс16 від 02.11.2016, згідно з якою: відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору в пункті 8.3 встановили порядок, за умови недотримання якого в позичальника виникає обов'язок дострокового повернення боргу. Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове, апеляційний суд не встановив, чи дотримався позивач цього порядку та чи виникло у зв'язку із цим у позичальника зобов'язання дострокового виконання кредитного договору. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). У справі, яка переглядається, апеляційний суд, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку». Зазначена правова позиція ВСУ співпадає із правовими позиціями, що висловлені у постановах Верховного Суду України у справах за № 6-1851цс15 від 30.03.2016 та № 6-318цс15 від 24.06.2015. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Враховуючи викладене і

Outcome: dismissed