Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що 25.03.2015 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 002272, предметом якого є автомобіль марки «Hyundai Accent». Після підписання договору вона оплатила на поточний рахунок лізингодавця кошти в сумі 19110 грн. в якості авансового платежу за договором № 002272 від 25.03.2015 року, як було домовлено під час попередніх переговорів. Крім того, при попередніх переговорах вже при укладенні договору, представник відповідача запевнила її, що автомобіль буде отриманий нею на протязі трьох робочих днів після укладення договору і оплати коштів в сумі 19110 грн. на відповідний банківський рахунок відповідачів. Про конкретне місце та дату отримання предмету договору, їй зобов»язувалися повідомити за телефонним дзвінком представники відповідача, проте в тижневий строк з моменту укладення договору і оплати даної суми, з нею не зв»язалися. З метою отримання подальшої інформації щодо строків отримання транспортного засобу, вона неодноразово телефонувала в центральний офіс відповідача та безпосередньо з представником відповідача, який укладав договір, проте їй постійно повідомляли що з дня на день слід чекати автомобіль. В подальшому відповідач відмовився передати автомобіль, оскільки договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу. А сплачена нею сума є комісією за організацію та оформлення договору. Вважає, що представник відповідача під час укладання договору ввів її в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань. Після підписання і вивчення змісту договору їй стало зрозуміло, що сплачені нею кошти не повернуть та можливості розірвати договору з ініціативи лізингоодержувача та повернення комісії немає, оскільки це не передбачено у договорі, що в свою чергу є порушенням її прав, які передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансовий лізинг». Позивач в судове засідання не з»явився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов підтримує, просив його задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі. У поданому суду запереченні зазначив, що позов не визнає з наступних підстав. 25.03.2015 року позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також [PERSON] 25.03.2015 року підписала заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий вона також обрала самостійно. Тому твердження позивача про те, що її ввели в оману не відповідає дійсності. Комісія за організацію в сумі 19110 грн., сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов»язані з виконанням договору лізингу та відповідає ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Крім того, твердження позивача про те, що умови договору не передбачають право позивача на розірвання договору не відповідають дійсності, оскільки відповідно до ст. 12 договору, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. 01.04.2015 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про розірвання договору, на підставі якої даний договір є розірваним з 01.04.2015 року. Проаналізувавши умови договору видно, що він не передбачає дисбалансу договірних правовідносин між сторонами чи порушення принципу добросовісності, оскільки умови договору є прозорими і відповідають чинному законодавству України. Просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи та зібрані по ній докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.03.2015 року між позивачем та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», в особі представника [PERSON], що діяла на підставі довіреності № 34 від 08.01.2015 року було укладено договір фінансового лізингу №002272. Предметом договору виступив транспортний засіб, зокрема, новий автомобіль марки «Hyundai Accent». Після підписання договору, позивач оплатила на поточний рахунок лізингодавця кошти в сумі 19110,00 грн., в якості авансового платежу за договором № 002272 від 25 березня 2015 року, як було домовлено під час попередніх переговорів. Вказані обставини підтверджуються копією договору фінансового лізингу № 002272 від 25 березня 2015 року, копією додатку № 1 до договору, копією додатку № 2 до договору, копією додатку № 3 до договору, копією квитанції від 25.03.2015 року, копією рахунку на оплату (а.с.7-22) При попередніх переговорах вже при укладенні договору, представник відповідача запевнила позивач що автомобіль буде отриманий ним на протязі трьох робочих днів після укладення договору, і оплати коштів в сумі 19110,00 грн. на відповідний банківський рахунок відповідача. Проте, в тижневий строк після укладення договору та проплати коштів з позивачем ніхто не з»явався. В подальшому, відповідач відмовився передавати автомобіль з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена позивачем сума є комісією за організацію та оформлення договору. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1, ч.2 п.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Суд вважає, що договір фінансового лізингу №002272 від 25.03.2015 року є недійсним, оскільки він містить умови, які є несправедливими, за наступних підстав. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливість умов договору полягає в наступному: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ст. 18 ч.2, ч.3 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів»). Зі спірного договору вбачаються явно невигідні для споживача умови договору, яка протилежна сторона правочину відповідач, сформулювала в односторонньому порядку, тим самим створила істотний дисбаланс між правами та обов»язками сторін за договором на свою користь і не врахувала при цьому інтересів учасника, тим самим створивши шкоду позивачеві; відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених позивачем грошових коштів Статтею 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Пунктом 2, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд вважає, що відповідач набув майно грошові кошти у сумі 19110 грн., які належать позивачу, безпідставно, і повинен у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України це майно йому повернути. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимог є підставними і обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved