Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме самочинно збудоване майно, мотивуючи свої вимоги тим, що за договором купівлі-продажу вона придбала житловий будинок з господарською будівлею та спорудами. У звязку із сімейними обставинами вона здійснила самочинну прибудову та добудувала гараж. Просила визнати її право власності на нерухоме майно, яке збудоване без належного дозволу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечив про задоволення позовних вимог. У судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази. Дослідивши у судовому засіданні та оцінивши докази, якими обґрунтовувались позовні вимоги, судом встановлено наступне. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2007 року вбачається, що власником будинку за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, є [PERSON] З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ № 219038 вбачається, що власником земельної ділянки за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, є [PERSON], призначення земельної ділянки: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. З копії свідоцтва про шлюб серії 1-СГ № 141429 вбачається, що [PERSON] у звязку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. З звіту про проведення технічного обстеження індивідуального житлового будинку з прибудовою та гаражем за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, від 18.03.2016 року вбачається, що за результатами проведеного технічного обстеження індивідуального житлового будинку з прибудовою та гаражем за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Дослідивши та проаналізувавши в сукупності всі докази, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва або з моменту його прийняття до експлуатації, якщо це передбачено законом. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2007 року та копією Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ № 219038. Як вбачається із звіту про проведення технічного обстеження індивідуального житлового будинку з прибудовою та гаражем за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, від 18.03.2016 року за результатами проведеного технічного обстеження індивідуального житлового будинку з прибудовою та гаражем за адресою: м. Жовква, вул. Богуна, 51, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Однак позивачем в судовому засіданні визнано те, що вона не зверталася до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, відмови у такому прийнятті їй не давали. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Однак суду не надано достатніх доказів того, що право позивачки порушено, невизнано чи оспорюється. За таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. За таких обставин з позивача слід стягнути недоплачену суму судового збору, сплата якої була відстрочена до розгляду справи по суті. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Outcome: approved