Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до\~суду із\~позовом,\~в якому просить\~визнати недійсним\~договір дарування\~Ѕ частини\~квартири [ADDRESS] ,\~укладеного між\~дарувальником [PERSON] \~та обдарованою\~ [PERSON] \~і посвідченого\~03\~січня 2020\~року державним\~нотаріусом Мельник\~Г.Я.,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№ 3-6\~із застосуванням\~наслідків,\~передбачених ст.\~216\~ЦК України,\~стягнути з\~відповідачів судові\~витрати. Свої\~позовні вимоги\~мотивує тим,\~що сторонам [PERSON] \~і [PERSON] \~належить на\~праві спільної\~часткової власності\~по 1/2\~частини квартири\~ [ADDRESS] .\~Квартира надавалася\~колишньому подружжю\~ [PERSON] з\~розрахунку на\~дві особи,\~складається з\~двох суміжно-прохідних\~житлових кімнат,\~кухні,\~комунальних вигод.\~Після розлучення\~відповідач [PERSON] \~стала чинити\~перешкоди позивачу\~у користуванні\~спільною власністю,\~яке полягає\~у тому,\~що вона\~самочинно перепланувала\~квартиру. З приводу\~незаконних дій\~відповідача [PERSON] .\~Залізничний районний\~та апеляційні\~суди м.Львова\~ухвалили 7\~рішень,\~якими її\~було зобов`язано\~демонтувати самочинні\~перепланування,\~прибудови.\~Незважаючи на\~те,\~що в\~суді є\~спір між\~сторонами про\~демонтаж самочинного\~будівництва у\~квартирі,\~а у\~державній виконавчій\~службі є\~виконавче провадження\~по виконанню\~рішення Львівського\~апеляційного суду\~від 22.10.2019\~року про\~виселення з\~квартири квартирантів\~ [PERSON] ,\~чоловіка [PERSON] \~та їх\~дітей,\~відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] \~03\~січня 2020\~року уклали\~договір дарування\~1/2\~частини квартири\~ [ADDRESS] ,\~посвідченого нотаріусом\~Мельник Г.Я.\~Позивач вважає\~даний договір\~незаконним,\~покликаючись на\~те,\~що у\~спірній квартирі\~впродовж більше\~40\~років проживала\~сім`я сторін\~в кількості\~2-х\~осіб,\~навіть після\~розлучення сторони\~користувалися спільно\~кухнею,\~суміжними кімнатами,\~вигодами.\~Склад сім`ї\~обдарованої складається\~з чотирьох\~осіб-\~крім [PERSON] \~її чоловіка\~та двох\~неповнолітніх дітей.\~Наявність такої\~кількості людей\~на невеликій\~площі є\~порушенням нормативів\~житлового законодавства\~України. Колишні квартиранти, а тепер обдаровані за фіктивним договором, є для позивача чужими людьми з якими у спільній квартирі неможливо спільно користуватися кухнею, туалетом, ванною і прохідною житловою площею. Вважає, що ціль договору ухилитися від демонтажу незаконних перепланувань, прибудов, які вчинила відповідач [PERSON] .. Дарувальник [PERSON] на папері втратили власність на 1/2 частину квартири, проте, продовжує проживати у спірній квартирі, володіти нею, оскільки іншого житла немає. Просить позов задоволити. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 02.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~01.12.2020\~року представник\~відповідачів [PERSON] \~подав відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~зазначив,\~що [PERSON] , являється власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] і має право на власний розсуд розпоряджатися власністю. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та його представник дали пояснення аналогічні наведеним у позовні заяві, просять позов задоволити. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник відповідачів дав пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позов, також зазначив, що [PERSON] протягом кількох останніх років проживає за кордоном де створила нову сім`ю, в подальшому проживати в спірній квартирі вона не планує, а тому подарувала свою частку [PERSON] , яка є її племінницею та похресницею. Просить в задоволенні позову відмовити. \~ \~ \~ \~Третя особа державний нотаріус Четвертої Львівської нотаріальної контори Мельник Г.Я. в судове засдання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, проте від Четвертої Львівської нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справи без участі їхнього представника, в задоволенні позову просять відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Судом встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2005 року у власність [PERSON] та [PERSON] виділено по 1/2 частки квартири [ADDRESS] /а.с. 10-11/. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 31.07.2006 року вбачається, що 1/2 частка квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2013 року /а.с. 115, 116/. Крім цього, з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Граніт» від 16.12.2019 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] наймач, [PERSON] наймач, син, [PERSON] співвласник, [PERSON] співвласник, [PERSON] наймач, син /а.с. 118/. Судом також встановлено, що 25.11.2019 року Залізничною районною адміністрацією ЛМР було видано розпорядження «Про надання дозволу гр. [PERSON] на укладення договору дарування» /а.с. 120/. 03.01.2020 року [PERSON] , дарувальник, та [PERSON] , обдаровувана, уклали договір дарування 1/2 частин квартири. Згідно даного договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину вкартири [ADDRESS] /а.с. 8/. За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За ч. 1 ст. 718 ЦК дарунком можуть бути нерухомі речі, а право на передачу такої речі в дарунок належить її власникові. У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Оцінюючи оспорюваний договір дарування, суд звертає увагу, що такий був укладений відповідно до вимог закону, його зміст не суперечить закону та відповідає дійсній волі сторін. Покликання позивача на те, що укладання спірного договору порушує його права не підтверджені жодними доказами, тоді як відповідач [PERSON] , в силу вимог ст. 361 ЦК України, наділена правом на власний розсуд розпоряджати своєю часткою квартири, в даному випадку подарувати таку [PERSON] . Крім того, суд не вбачає підстав для визнання цього договору фіктивним, оскільки з пояснень самого позивача, [PERSON] дійсно проживає у цій квартирі зі своїми дітьми на постійній основі, що доводить той факт, що сторони оспорюваного правочину досягли тих наслідків, заради яких такий договір укладвся. В свою чергу, покликання позивача на ту обставину, що в квартирі провдені незаконні перепланування та прибудови не впливає на дійсність правочину, оскільки є предметом оцінки в інших судових провадженнях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, позов є недоведеним і задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed