Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути із відповідачки на користь товариства заборгованість за Кредитним договором у розмірі 28148,09 грн., а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 30.09.2005 року відповідачка 30.09.2005 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.06.2014 року, відповідачка має заборгованість у розмірі 28148,09 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 30.09.2005 року у розмірі 28148,09 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4988,16 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 21343,35 грн.; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1316,58 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 281 грн. 48 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Суд першої інстанції до вказаних правовідносин застосував положення ст. 526, ч. 1 ст. 527, ст. 1054 ЦК України, та зазначив, що 30 вересня 2005 року між позивачем та відповідачкою був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останньої (а.с.105), згідно з умовами якого остання отримала від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Цей Кредитний договір б/н від 30.09.2005 року складається з самого договору та Умов і правил надання банківських послуг (а.с.9-15). Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачці кредитну картку MasterCard із встановленим лімітом кредитних коштів в сумі 5000 грн., яку (картку) відповідачка отримала та використала кредитні кошти в своїх цілях, що не оспорював представник відповідачки в судовому засіданні. Відповідно до п. п. 3.2-3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідачка використала надані їй кредитні кошти, проте, у порушення умов договору, вона не виконує свої зобовязання належним чином та не повертає використані нею кредитні кошти з відсотками позивача. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні Клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гри. + 5% від суми позову. В результаті цього, станом на 30.06.2014 року, відповідачка має заборгованість за кредитом в сумі 28148,09 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4988,16 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 21343,35 грн.; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1316,58 грн. (а.с.7-8). Представник відповідачки в судовому засіданні просила застосувати строки позовної давності, але суд із врахуванням вимог ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Згідно п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, укладений між сторонами кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. В своїй заяві б/н від 30.09.2005 року на отримання кредитної картки від позивача, відповідачка підписалася під пунктом, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй в письмовому вигляді. Також, зазначено, що своїм підписом відповідачка підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.9 на обороті). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів даної справи, відповідачка не проінформувала Банк про припинення дії Кредитного договору б/н від 30.09.2005 року, у звязку з чим, на теперішній час договір діє на умовах, погоджених між позивачем та відповідачкою, при його укладанні. Тому, суд вважав заперечення представника відповідачки необґрунтованими та такими, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи. Отже, з урахуванням таких обставин, дослідивши наявні докази, суд вважав необхідним стягнути із відповідачки на користь позивача заборгованість за Кредитним договором б/н від 30.09.2005 року у розмірі 28148,09 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача стягнуто судовий збір в сумі 281,48 грн. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі, та зроблені із неправильним застосуванням норм законодавства. Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Договір був укладений між сторонами 30.09.2005 року, про що свідчить анкета-заява позичальника. Строк дії карти відповідав строку дії кредитного ліміту. Із наданої у суді першої інстанції копії платіжної карти №4149605351125745 вбачається закінчення строку її дії у вересні 2008 року. Саме за отримання цієї картки розписалася відповідачка (а.с.9,105-106,136). Ніяких інших достовірних доказів щодо перевипуску платіжної карти, чи видачі відповідачці нової платіжної карти, позивач суду не надав. А такими доказами не можуть вважатися довідки позивача, не підтверджені належними документами. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи ці вимоги закону, не можна вважати Умови і Правила надання банківських послуг складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки вони не містять підписів позичальника, а тому їх не можна застосовувати до правовідносин сторін. А тому, у порушення вимог ст.638 ЦК України сторони не досягли при укладенні договору істотної умови порядку пролонгації договору після закінчення строку дії картки. Внаслідок чого, не можна вважати законними і односторонні дії банку по списанню грошових коштів із інших рахунків відповідачки після вересня 2008 року, оскільки відсутні докази про надання відповідачкою своєї згоди на вчинення таких дій кредитором. Як заявляв представник позичальника останній платіж за цим договором від 30.09.2005 року позичальник зробив до січня 2007 року, а строк дії виданої йому карти сплив у вересні 2008 року. В матеріалах справи відсутні докази про те, що банк видавав позичальнику нову кредитну карту після вересня 2008 року, чи уклав додаткову угоду із позичальником про продовження дії договору. Але позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у серпні 2014 року, тобто після спливу позовної давності. Позивач при цьому не просив поновити строк звернення до суду, та не зазначав поважності причин пропущення цього строку. Також не підтверджуються доводи позивача про останнє часткове погашення боргу відповідачем у жовтні 2011 року, оскільки немає достовірних доказів про здійснення банківських операцій, а із наданої виписки самим банком вбачається, що із січня 2007 року ніяких платежів відповідачка не здійснювала (а.с.120). А тому розрахунок і виписка банку не можуть вважатися належними та достовірними доказами про погашення відповідачем боргу після вересня 2008 року, у звязку із чим відсутні підстави для висновку про переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed