Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу в розмірі 160000 гривень за договором позики, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог, позивач вказує у позовній заяві, що 10 січня 2012 року відповідач [PERSON] позичив у нього, [PERSON], 160 000 гривень та зобов'язався повернути 30 серпня 2013 року, про що написав розписку відповідного змісту. Однак у визначений строк, відповідач у добровільному порядку боргу не поверну, висловившись, що й у подальшому не поверне, тому позивач просив суд стягнути з відповідача у примусовому порядку грошові кошти за договором позики, а також судові витрати, що підтверджені документально. В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову, просив справу розглянути без його участі. Ураховуючи те, що сторони скористались своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення справи, що передбачені ст.169 ЦПК України, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що 10 січня 2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень, які зобов'язався повернути до серпня 2013 року, про що свідчить розписка написана [PERSON] 10.01.2012 року власноручно в чому він і розписався. Ураховуючи те, що вказані обставини були визнані сторонами спору, про що вони надали суду заяви відповідного змісту, тому в силу положень передбачених ст.61 ЦПК України, суд звільняється від доказування. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що на підтвердження факту укладення договору позики та його умов позивачем було представлено оригінал розписка позичальника, який посвідчує передання йому позивачем визначеної грошової суми в розмірі 160 000 грн. Статтею 11 ч.2 ЦК України, передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. За загальними правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм, суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини наведені ним у позовній заяві щодо неналежного виконання умов договору позики відповідачем та неповернення грошових коштів у строк, що визначений умовами договору, відтак суд дійшов до переконання, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення у повному обсязі. Крім того, відповідач позов визнав. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому присуджує до стягнення із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved