Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з січня 2009 року до квітня 2013 року в сумі 42 435,42 гривень, а також середнього заробітку за період затримки розрахунку з 17 квітня 2013 року до 30 листопада 2017 року у розмірі 81 038,76 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1 квітня 2007 року працював на різних посадах в ТОВ «Львівські автобусні заводи» та був звільнений 16 квітня 2013 року з посади слюсаря-інструментальника шостого розряду пресово-кузовного цеху за згодою сторін. При цьому заробітна плата підприємством виплачувалась із запізненням та не в повному розмірі, також йому не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки, у зв'язку із чим утворилася заборгованість в сумі 42 435,42 гривень. Вказаний розмір заборгованості ним розрахований, виходячи із затвердженої погодинної тарифікації оплати його праці, яка становила 8,76 гривень, помноженої на кількість відпрацьованих годин та днів, а також зменшеної на розмір виплачених сум. Крім того, на обхідному листку була проставлена кількість днів невикористаних відпусток, їх було 95, однак при звільненні така компенсація виплачена не була. Крім того, вказав, що йому не було відомо про наявність наказу про зупинку виробництва або простій, а суми нарахованої адміністрацією підприємства зарплати свідчать про те, що керівництво ТОВ «Львівські автобусні заводи» відправило його у відпустку за власний рахунок без згоди позивача, що є грубим порушенням законодавства про працю. Такі дії відповідача є незаконними, а тому вважає свої вимоги про стягнення заробітної плати підставними. Окрім цього, оскільки відповідачем тривалий час безпідставно затримується виплата заробітної плати він має право на стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. А тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів, викладених в ньому. Відповідач в судові засідання 21 грудня 2017 року, 11 січня та 5 лютого 2018 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача у справі та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечив. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Як вбачається із копії трудової книжки (а.с.9-10), позивач [PERSON] з 1 квітня 2007 року працював на посаді слюсаря-інструментальника шостого розряду відділу головного технолога ТОВ «Львівські автобусні заводи», з 12 листопада 2009 року був переведений в пресово-кузовний цех слюсарем-інструментальником шостого розряду служби інструментального господарства, 1 квітня 2011 року переведений на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду слюсаря-інструментальника шостого розряду в пресово-кузовний цех та був звільнений з займаної посади за згодою сторін 16 квітня 2013 року наказом від 16 квітня 2013 року №40/вк (а.с.10). З схеми годинних тарифних ставок керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців, затверджених ТОВ «Львівські автобусні заводи» вбачається, що позивачу було встановлено погодинну тарифікацію оплати праці в розмірі 8,76 гривень за 1 годину відпрацьованого робочого часу (а.с.4). В той же час, як вбачається із відомостей про застраховану особу (а.с.6-8), розрахунку заборгованості (а.с.5), відповідачем за період з 1 квітня 2007 року до часу звільнення 16 квітня 2013 року проводилося нарахування та виплата заробітної плати позивачу не в повному розмірі, під час звільнення не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки, у зв'язку із чим на час його звільнення утворилася заборгованість в розмірі 42 435,42 гривень. Крім цього, судом встановлено, що вказану заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачено позивачу по даний час, у зв'язку із чим позивачем розраховано компенсацію втрати частини доходів, яка становить 81 038,76 гривень. Вказані обставини відповідач не заперечив, не надав суду довідку про розмір заробітної плати позивача, інших документів про нарахування та виплату заробітної плати, компенсаційних виплат. А тому, оскільки в порушення вимог ст. 12 ЦПК України відповідачем не представлено суду жодних доказів на спростування вимог позивача, суд приймає наведені позивачем обставини, як доведені. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов'язок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Також, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За таких обставин, оскільки відповідачем не виплачувалася позивачу заробітна плата протягом періоду його роботи на посадах у ТОВ «Львівські автобусні заводи» з 1 квітня 2007 року до 16 квітня 2013 року, і не був проведений із ним розрахунок ні на момент звільнення, ні на даний час, суд вважає підставними вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за відпрацьований період з 1 квітня 2007 року до 16 квітня 2013 року в розмірі 42 435,42 гривень. А тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Крім цього суд враховує, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи наведені правові положення чинного законодавства, оскільки судом встановлено, що протягом роботи у відповідача з 1 квітня 2007 року до 16 квітня 2013 року позивачу заробітна плата не виплачувалася в належному розмірі, на момент звільнення із ним розрахунок не було проведено, повністю заборгованість по заробітній платі позивачу не була виплачена і до даного часу, тому суд вважає також підставними, та такими що підлягають до задоволення, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, що згідно з представленим розрахунком становить 81 038,76 гривень. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача судові витрати у справі в розмірі 1 234,74 гривень судового збору. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити до негайного виконання в сумі 1 437,99 гривень.

Outcome: approved