Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача посилаючись на те, що 28.06.2016 року о 20 год. 19 хв. у м. Києві на перехресті вул. Полярна та П. Калнишевського сталося ДТП. Винним у вказаному ДТП було визнано відповідача, який керував транспортним засобом марки «Тойота» д.н.з. [NUMBER], що належить позивачу та який був наданий відповідачу для виконання ним своїх посадових обов'язків, оскільки останній з березня 1996 року працював у позивача на посаді водія. Вказуючи на те, що відповідач використовував службовий транспортний засіб після закінчення виконання своїх посадових обов'язків у власних цілях, що призвело до його пошкодження, просив стягнути з останнього 288 185,40 грн. завданої шкоди. В судовому засіданні представник позивача вказував на те, що для постановки службового транспортного засобу після виконання відповідачем своїх посадових обов'язків, 28.06.2016 року о 20 год. 00 хв. прибув на територію автотранспортного господарства і зафіксував постановку службового автомобілю на стоянку. Після цього, користуючись наявністю безперешкодного доступу до службового автомобіля, виїхав з території автотранспортного господарства з метою його використання у власних цілях та о 20 год. 19 хв. допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ - Деу», що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, про що свідчить постанова Оболонського районного суду м. Києва та постанова Апеляційного суду м. Києва. Зазначив, що оскільки шкода підприємству було завдано водієм не під час виконання ним своїх посадових обов'язків, то завдані збитки підлягають відшкодуванню винною особою, якою є відповідач. За таких обставин вважав, що позовні вимоги є правомірними та такими, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що ДТП сталося під час його руху на територію автотранспортного господарства, тобто, під час виконання посадових обов'язків, тому заявлені позовні вимоги є неправомірними. Відомості щодо часу постановки службового транспортного засобу на територію автогосподарства є невірними, оскільки були внесені ним до подорожнього листка пізніше, і не відповідають дійсним обставинам справи. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та вказували на те, що ДТП сталася під час виконання відповідачем своїх посадових обов'язків, а відомості про час прибуття на територію автогосподарства (20 год. 00 хв.) вносилися відповідачем за вказівкою уповноваженої особи позивача. Відповідач не використовував службовий транспортний засіб у власних цілях, оскільки на момент ДТП він ще не доїхав до автогосподарства. Згідно відомостями, які містяться в журналі в'їзду - виїзду транспортних засобів, відповідач виїхав на службовому автомобілі з території автогосподарства 28.06.2016 року о 08год. 20 хв., а заїхав 29.06.2016 року о 00 год. 20 хв., тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, відповідач 06.03.1996 року був прийнятий на роботу в АТ «Ощадбанк» відповідно до наказу №68-к від 07.03.1996 року на посаду водія легкового автомобіля відділу господарчого та соціально - побутового обслуговування. Наказом №294-к від 31.07.1998 року відповідач переведений водієм легкового автомобіля відділу господарського та матеріально - технічного забезпечення управління. З 01.04.2012 року відповідач переведений на посаду водія автотранспортних засобів сектора автогосподарства відділу господарського та матеріально - технічного забезпечення управління справами. Відповідач був ознайомлений з Правилами внутрішнього трудового розпорядку позивача та з Колективним договором укладеного на підприємстві. Вказані вище обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та визнаються сторонами. Автомобіль Toyota Camry д.н.з. [NUMBER] належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно наказу №345 від 19.10.2015 року «Про упорядкування використання автотранспорту, що обліковується на балансі центрального апарату АТ «Ощадбанк», за відповідачем було закріплено автомобіль [NUMBER] у розпорядження управління справами для здійснення транспортного обслуговування заступника голови правління [PERSON] (дозволена робота у вихідні та святкові дні). Розпорядженням №02 від 15.02.2016 року «Про паркування службового автотранспорту за визначеними місцями», місцем стоянки автомобіля [NUMBER] у денний та нічний час у вихідні та святкові дні на 2016 рік є м. Київ, вул. Полярна, 20. Зазначені обставини визнаються сторонами. Як убачається з подорожного листа службового легкового автомобіля від 26.08.2016 року транспортний засіб Toyota Camry д.н.з. [NUMBER], який був ввірений відповідачу виїхав з території автогосподарства 26.08.2016 року о 07 год. 00 хв. і був повернений на територію о 20 год. 00 хв. 26.08.2016 року. Показники спідометра при виїзді з гаража становить 151 660 км., а при поверненні до гаража - 151 830 км.. Правильність вказаних відомостей підтверджується підписом самого відповідача та уповноваженої особи автогосподарства. З постанови Оболонського районного суду м. Києві від 20.10.2016 року, яка постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2017 року була залишена без змін убачається, що 26.08.2016 року о 20 год. 19 хв. на перехресті вулиць Полярна та Майорова (П. Калнишевського) у м. Києві, водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], здійснив поворот ліворуч, не надавши перевагу в русі транспортному засобу «Заз-Деу» д.н.з. [NUMBER], що призвело до зіткнення на середній смузі руху в напрямку руху автомобіля «Заз - Деу» та пошкодження обох транспортних засобів. Вказаною постановою відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Посилаючись на те, що матеріали справи свідчать про самовільне використання відповідачем службового транспортного засобу у власних цілях позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а сума збитків, які визначені на підставі висновку №10/55/03 складеного ПП «Пліч - Опліч», акту надання послуг №Ев.0001514 від 12.05.2017 року, платіжних доручень №1339 від 28.03.2017 року на суму 185 000 грн., №2227 від 18.05.2017 року на суму 99 955,40 грн., акту надання послуг №Ес.-К.16686 від 07.10.2016 року та платіжного доручення №4882 від 04.10.2016 року на суму 3230 грн., що разом становить 288 185, 40 грн. підлягають стягненню з відповідача. Суд вважає, що такі вимоги позивача ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та підтверджені належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. (ст. 130 КЗпП України). За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України). Пунктом 7 ч.1 ст. 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків. З пояснень відповідача від 29.08.2016 року убачається, що він 26.08.2016 року приблизно о 19 год. 45 хв. закінчивши робочий день рухався у напрямку автотранспортного господарства, однак на перехресті вул. Полярна і Майорова потрапив у ДТП. Після оформлення ДТП службовий автомобіль було доставлено на територію автогосподарства. Згідно дефектної відомості огляду транспортного засобу від 09.09.2016 року показники спідометра пошкодженого транспортного засобу становлять 151 835 км.. В той же час, показники спідометра, які зазначені відповідачем в подорожному листі службового легкового автомобіля від 26.08.2016 року становлять 151 830 км. Відповідно до п.2.4 посадової робочої інструкції водія автотранспортних засобів відділу господарського та матеріально - технічного забезпечення управління справами водій автомобіля зобов'язаний перед виїздом на лінію переконатися в повноті та правильності заповнення всіх реквізитів подорожнього листа, виїзджати тільки по правильно оформленим подорожнім листам, відмічаючи маршрути слідування, пройдений кілометраж, витрати пального. Здавати автомобіль та ставити його на відведене місце по поверненню на місце стоянки (п.2.7). В судовому засіданні було встановлено, що водій автотранспортних засобів (відповідні працівники позивача) зобов'язаний правильно та вчасно заповнювати подорожній лист. Матеріали справи та пояснення самого відповідача свідчать про те, що відповідач виконував свої обов'язки щодо внесення достовірних відомостей до подорожних листків. Як на підставу для відмови в задоволенні позову відповідач та його представники вказували на те, що подорожні листи заповнювалися відповідачем власноручно, однак зміст таких даних вносився за вказівкою уповноваженого керівника позивача. Окрім цього вказують на те, що на автогосподарстві ведеться журнал в'їзду - виїзду транспортних засобів. Відповідно до записів у вказаному журналі 26.08.2016 року відповідач виїхав з території стоянки о 8 год. 20 хв., а повернув його о 00 год. 20 хв. 27.08.2016 року. На підтвердження вказаних обставин, відповідач надав витяг з такого журналу. У зв'язку із цим вважають, що ДТП трапилася у робочий час під час виконання посадових обов'язків, тому до нього не може застосовуватися приписи ст. 134 КЗпП України щодо відповідальності у повному розмірі шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). В судовому засіданні представник позивача заперечував проти того, що на території автогосподарства ведеться журнал в'їзду - виїзду транспортних засобів. Вказував на відсутність розпорядчих документів на ведення такого журналу та ставив під сумнів сам доказ, на який посилається відповідач, оскільки він не відповідає приписам нормам чинного законодавства та не містить відомостей щодо джерела його походження. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (ст. 95 ЦПК України). Жодний з учасником справи не звертався до суду із клопотанням про витребування доказів, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог або заперечень та не надавав докази на підтвердження наявності у них перешкод в отриманні будь - якого доказу, який стосується предмету доказування. Також учасники процесу не зверталися до суду із клопотанням про забезпечення доказів шляхом допиту свідків, які б могли підтвердити чи спростувати інші докази, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). З наданих представником відповідача документів убачається, що наданий витяг із журналу не містить відомостей про його походження та не завірений у встановленому законом порядку. Оригіналу вказаного журналу чи належним чином завіреної копії суду надано не було, сторони із клопотанням про його витребування у позивача чи в іншої особи до суду не зверталися, хоча представник позивача вказував про невідповідність наданого доказу, нормам чинного процесуального законодавства та ставив під сумнів його існування взагалі. В той же час, як вже вказувалося вище, стороною позивача було надано суду належний та допустимий доказ заїзду відповідача на територію автотранспортного господарства саме о 20 год. 00 хв. 26.08.2016 року. Факт заїзду та факт постановки службового автомобіля на стоянку засвідчений особистим підписом відповідача, який визнав факт його заповнення. Положеннями ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З постанови Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2017 року убачається, що в судовому засіданні було допитано свідка ДТП [PERSON], який окрім обставин ДТП показав, що після ДТП до «Тойоти» (якою керував відповідач) під'їхав якийсь автомобіль, в який водій та пасажир «Тойоти» переклали риболовні снасті, та пасажир «Тойоти» поїхав на цьому другому автомобілі. В судовому засіданні відповідач зазначив, що дійсно в день ДТП збирався на риболовлю, однак не на службовому автомобілі. Зазначив, що він ніколи не возить інших пасажирів, окрім тих, які пов'язані із виконання ним своїх посадових обов'язків і не використовує службовий автомобіль у власних цілях. Разом із цим представник позивача в судовому засіданні даючи пояснення вказав, що на його думку, з урахуванням встановлених в т.ч. Апеляційним судом м. Києва обставин за яких трапилося ДТП, відповідач, закінчивши трудовий день о 20 год. 00 хв. прибув на територію автотранспортного господарства з метою фіксації постановки автомобілю на стоянку та проставлення відповідної відмітки у подорожньому листі, та поїхав на службовому автомобілі по власним справам, про що свідчить наявність в його автомобілі під час ДТП сторонньої особи та риболовних снастей. Крім того звертав увагу на те, що показники пробігу службового автомобіля станом на 20 год. 00 хв. 26.08.2016 року і показники, які були зафіксовані під час проведення оцінки завданих збитків, різняться на 5 кілометрів, що також свідчить про самовільне використання службового автомобіля не для виконання відповідачем посадових обов'язків після постановлення його на територію автогосподарства. Жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували відомості, які були вказані відповідачем у подорожньому листі матеріали справи не містять. Як і не були надані будь - які інші належні та допустимі докази, які б спростовували позицію позивача у справі. Окрім цього з метою співставлення можливості внесення у подорожні листи легкових автомобілів відомостей за вказівкою уповноваженої особи позивача, представником позивача були надані ряд подорожніх листів, які свідчать про відсутність такої вказівки і внесення відомостей по факту вчинення водіями відповідних дій (заїзд - виїзд з території автогосподарства). Як на підтвердження позитивної характеристики відповідача та належне виконання ним своїх посадових обов'язків, представник відповідача вказував на те, що за 10 років робити відповідача, він жодного разу не притягався до дисциплінарної відповідальності та отримував премії за сумлінну працю. З такими твердженнями представника відповідача суд погоджується, оскільки вони підтверджені належними та допустимими доказами, такими як наданими для порівняння подорожними листками, що заповнювалися особисто відповідачем і містять достовірні відомості щодо виконання ним посадових обов'язків належним чином (виїзд та в'їзд на територію автогосподарства). Крім цього суд вважає, що відповідач самостійно заповнюючи подорожні листки службового легкового автомобіля на виконання своїх посадових обов'язків, був зобов'язаний вносити виключно достовірні дані щодо використання ввіреного йому службового транспортного засобу, а за внесення недостовірних даних, міг нести відповідальність, яка визначена нормами чинного законодавства України та внутрішніми правилами позивача. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За таких обставин, враховуючи надані сторонами справи докази, суд приходить до висновку про те, що доказ, на який посилається відповідач як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог є недостатнім та неналежним і тому до уваги судом не береться. В судовому засіданні сторона позивача не ставила під сумнів розмір завданих позивачу збитків у вигляді оплати вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, тому суд, з урахуванням принципу змагальності сторін приходить до висновку, що надані стороною позивача докази на підтвердження завданих йому в наслідок ДТП збитків, відповідають реальним обставинам та свідчать про реальний розмір завданих збитків. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved