Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяною смертю його матері, [PERSON], в сумі 24166 грн. 00 коп., посилаючись на те, що 28.03.2014 близько о 20 годині [PERSON], керуючи автомобілем марки «Renault-Laguna», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись в м. Харкові по вул. Гвардійців Широнінців допустив наїзд на пішохода, [PERSON]. В результаті даної ДТП [PERSON] від отриманих травм померла. 27.03.2017 р. представник позивача в інтересах останнього подав до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування. 04.07.2017 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування. Відмову відповідача позивач вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що грубо порушує права позивачів на відшкодування шкоди, передбаченої Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач в добровільному порядку сплатити зазначені вище кошти відмовляється, а тому позивач просить його позов задовольнити. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у випадку неявки відповідача не заперечив проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заяви про розгляд справи без його участі суду не надавав, про причини неявки суд не повідомив. За письмової згоди представника позивача суд проводить заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що 28 березня 2014 року близько 20 год. 00 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Renault-Laguna», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись в м. Харкові по вул. Гвардійців Широнінців в невстановленому місці допустив наїзд на пішохода [PERSON]. В результаті даної ДТП [PERSON] від отриманих травм померла. Вказана обставина підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 29 травня 2014 року (а.с. 8), свідоцтвами про смерть (а.с. 9,10). Абз. 3,4 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 передбачено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. 27 березня 2017 року представник позивача за довіреністю в інтересах останнього подав до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» заяву про виплату страхового відшкодування. Зміст заяви складався з вимоги виплатити: 14616,00грн. - відшкодування моральної шкоди та 9550,00грн. - відшкодування витрат на поховання позивачу у зв'язку зі смертю [PERSON] 04 липня 2017 року відповідач надіслав лист до представника позивача за довіреністю, яким відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу. Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статей 9, 22-23, 26-1, 35 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи іншій особі, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на викладене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Ч. 27.3 ст.27 Закону передбачено, що Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» установити у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень. Судом встановлено, що потерпіла внаслідок ДТП, яке відбулося 28.03.2014 р., [PERSON] має двох дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 15,16), свідоцтвом про одруження (а.с. 13) та посвідкою про народження (а.с. 12). Позивач є одним із дітей загиблої внаслідок ДТП [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 15) та копією паспорта (а.с. 21,22). П.2 ч.2, ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає розмір шкоди, який вимагає стягнути позивач обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості, оскільки шкода завдана смертю одного з батьків позивача. В своїй позовній заяві позивач посилається на розписку [PERSON] (а.с. 20), яка нібито підтверджує відмову дочки потерпілої [PERSON] від страхового відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті потерпілої [PERSON] на користь позивача, але вказана розписка не містить підпису самої [PERSON], тому суд вважає такий доказ недостовірним. Окрім цього відповідно до ст. 515 ЦК заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Оскільки, відповідно до діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини право на відшкодування моральної шкоди мають, серед іншого, діти потерпілого, а суду відомо з копій свідоцтв про народження (а.с. 15,16) про наявність у потерпілої [PERSON] двох дітей, то сума відшкодування моральної шкоди має бути виплачена дітям потерпілої в рівних частках. Згідно з ч.27.4 Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно з копії опису вкладення у цінний лист та копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового переказу, копії фіскального чеку (а.с. 28), представник позивача направив відповідачу всі необхідні документи, які передбачені діючим законодавством для того, щоб отримати страхове відшкодування та відшкодування витрат на поховання і спорудження надгробного пам'ятника, в тому числі оригінал свідоцтва про смерть, які відповідач отримав під підпис. На підтвердження витрат на спорудження надгробного пам'ятника позивач надав суду копію товарного чеку від 19.03.2015 р. на загальну суму 9550 грн. (а.с. 24). З вказаної копії чеку не зрозуміло на чиє ім'я замовлений надгробний пам'ятник та немає підтвердження установки пам'ятника саме для покійної [PERSON] Підтвердженням установки пам'ятника може бути, зокрема, акт прийому-передачі виконаних робіт. Інших доказів на підтвердження установки надгробного пам'ятника для покійної [PERSON], клопотань про витребування доказів або допит свідків позивач суду не надавав. Суд вважає витрати на встановлення надгробного пам'ятника недоведеними позивачем. Стаття 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1 та 5 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.ст. 78, 79 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, у зв'язку зі смертю [PERSON] відповідач зобов'язаний відшкодувати 14616,00 грн. моральної шкоди, з яких позивач має право на половину, а саме - на 7308,00 грн. Європейський суд з прав людини в своєму рішення у справі Проніна проти України вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Відповідно до ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.ч. 1,4,5,6 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено на 30,24%, отже з відповідача підлягає стягненню 30,24% від 6400,00 грн. Відповідно до ч. 6. ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач користується пільгою по сплаті судового збору за подання позову по даній категорії справ, а тому судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а в іншій частині за рахунок держави. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позову майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: partial