Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання біржового контракту (договору купівлі-продажу) дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначено, що позивачем як покупцем, згідно біржового контракту від 27 січня 1999 року №29 (договір купівлі-продажу нерухомості) придбано 3/10 ідеальної частини житлового будинку позначеного на технічному плані літерою «А», житловою площею 7,9 кв.м., з надвірними будівлями. Вказаний договір був укладений на Могилів-Подільській філії Вінницької товарної універсальної біржі за реєстраційним № 29 на підставі\~ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» від\~10.12.1991 та зареєстрований в Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації. Згідно умов договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 січня 1999 року для оформлення зазначеного договору продавцем були надані всі необхідні документи щодо належності йому вказаного домоволодіння. Продаж зазначеного домоволодіння вчинено за 5938,00 гривень, що підтверджується п. 3 вказаного вище договору купівлі-продажу, які покупцем були передані повністю до укладання договору. Таким чином, сторони добросовісно виконали зобов'язання за даною угодою: продавець передав у власність покупцеві житловий будинок з надвірними будівлями за №215, що знаходиться по вул. Леніна в смт. Чернівці Чернівецького району Вінницької області і отримав гроші, а покупець сплатив гроші й отримав вказане домоволодіння. Вказане свідчить про те, що угода відбулася, оскільки сторони дійшли спільної згоди між собою щодо істотних умов договору. З того часу по теперішній день вказаний житловий будинок використовується позивачем. На разі позивач вирішив продати належний йому будинок, проте нотаріусом було роз'яснено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений, у зв'язку з чим дійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 січня 1999 року має бути визнано в судовому порядку. Позивач зазначає, що відповідач виїхав у невідомому йому напрямку, а тому нотаріально посвідчити договір не видається за можливе. Позивач вважає, що на даний час фактично порушено його право розпорядження належним нерухомим майном у зв'язку з чим і змушений звернутися до суду з даним позовом , тому просить позов задовольнити. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Відповідач теж подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази дійшов наступного висновку. [PERSON] згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 січня 1999 року, укладеного з [PERSON] придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями за №215 по вул. Леніна в смт. Чернівці Чернівецького району Вінницької області. Вказаний договір був укладений на Могилів-Подільській філії Вінницької товарної універсальної біржі за реєстраційним № 29 на підставі\~ст.\~15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» від\~10.12.1991 та зареєстрований в Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 27 січня 1999 року за №879. Згідно умов договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27\~січня 1999\~року для оформлення зазначеного договору продавцем були надані всі необхідні документи щодо належності йому вказаного домоволодіння. Продаж зазначеного домоволодіння вчинено за 5938,00 гривень, що підтверджується п. 3 вказаного вище договору купівлі-продажу, які покупцем були передані повністю до укладання договору. Таким чином, сторони добросовісно виконали зобов'язання за даною угодою: продавець передав у власність покупцеві житловий будинок з надвірними будівлями за №215, що знаходиться по вул. Леніна в смт. Чернівці Чернівецького району Вінницької області і отримав гроші, а покупець сплатив гроші й отримав вказане домоволодіння. Вказане свідчить про те, що угода відбулася, оскільки сторони дійшли спільної згоди між собою щодо істотних умов договору. На теперішній час у позивача виникла необхідність розпорядитися вказаним будинком, однак, через невідповідність даного договору вимогам закону, позивач позбавлений можливості провести реєстрацію та відчуження належної йому нерухомості. Відповідно до п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.\~57,58 Конституції України,\~ст. 5 ЦК України\~до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і\~Перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у січні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми\~ЦК УРСР\~в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~45, ст.\~47 ЦК України\~(в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 ЦК України . Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК України\~(в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК України ). Відповідно до\~ст. 47 ЦК УРСР\~нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди та ст. 48 цього Кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. У п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3, зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1992 року № 13, від 25 травня 1998 року № 15 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними», які були чинними на час спірних правовідносин, судам роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Судом установлено, що між сторонами укладено угоду, яка підлягала обов'язковому нотаріальному посвідченню, а саме біржовий контракт купівлі-продажу житлового будинку на товарній біржі, отже, з підстав недодержання нотаріальної форми вказаний договір купівлі-продажу є недійсним та не має юридичної сили. Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений, а зареєстрований на Могилів-Подільській філії Вінницької товарної універсальної біржі. Відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~станом на 27 січня 1999 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час\~ст. 227 ЦК України\~(1963 р.), згідно з якою договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в\~постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Разом із тим, згідно з\~\~роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно\~ст.\~47\~ЦК Української\~РСР тягне недійсність договору. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги відповідно до позовної заяви позивач посилається на те, що йому не було відомо про необхідність реєструвати біржовий контракт у нотаріальній конторі, а згідно п.7 вказаного контракту зазначалось про те, що вказаний контракт подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Тобто, позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу з тих підстав, що між сторонами відбулося виконання умов договору, зокрема, будинок був переданий позивачу, він вселився в будинок і відкрито користувався ним на протязі всіх цих років. Проте, відповідно до ч. 2\~ст. 47 ЦК України\~(в редакції 1963 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічна норма міститься і у ч.2\~ст. 220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що на час укладання біржового контракту мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, що є підставою для визнання угоди дійсною. Разом із тим, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, суду не було надано жодного доказу, який вказує на оспорювання або невизнання права власності позивача на житловий будинок, що є предметом спору в даній справі. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У звязку із чим, щодо вимог позивача про визнання права власності на нерухоме майно, суд зазначає, що визнання договору дійсним є беззаперечною підставою для набуття позивачем права власності на таке нерухоме майно, а відтак відсутні визначені законом підстави для винесення з приводу даної позовної вимоги рішення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: approved