Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи зокрема позов тим, що 03 червня 1997 року, за життя, [PERSON] подарувала, а він, та його брат і сестра [PERSON] і [PERSON], прийняли в дар жилий будинок літ. «А», цегляний, жилою площею 62,7 кв.м., веранда літ. «а», цегляна, з відповідними надвірними будівлями: сарай літ. «Б», цегляний, сарай літ. «В», деревяний, погріб літ. «П», бетонний, огорожа № 1 3, металево деревяна, колодязь літ. «К», бетонні кільця, що знаходяться в с. Євминка, вул. Перемоги, 36. При досягненні ними повноліття, дане домоволодіння, з надвірними будівлями було приватизовано, про що було видано свідоцтво про право власності серії ССТ № 830089 від 19 травня 2010 року на [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частки. При оформленні права на спадщину, після смерті [PERSON], він дізнався, що земельна ділянка, на якій знаходиться його нерухомість, передана у власність відповідачам [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. На підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Як розяснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Він вважаю, що після приватизації житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, спірна земельна ділянка перейшла у його власність як складова частина садиби, згідно до ст. 381 ч. 1 ЦК України, тому вона не може вважатися предметом спадкування відповідачами [PERSON] і [PERSON] Однак, всупереч діючого законодавства, відповідачі [PERSON] та [PERSON], через державного нотаріуса [PERSON] районної нотаріальної контори [PERSON], оформили право на спадщину по заповіту. Дане оформлення проводилось на підставі дублікату заповіту від 10 серпня 2011 року реєстровий № 54 посвідчено виконкомом [PERSON] сільської ради 10 вересня 1996 року, зареєстровано в реєстрі № 36. Земельна ділянка площею 0,25 га в межах згідно плану, яка розташована в с. Євминка [PERSON] сільської ради і передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV ЧН № 037688 виданого [PERSON] сільською радою 28 серпня 2002 року і зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 320, кадастровий № 7222082701:34:089:0001. Як видно із копії заповіту, від 10 вересня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі № 36, який не відмінявся і не змінювався, [PERSON] заповіла [PERSON] та [PERSON] все майно, що знаходиться в с. Євминка по вул. Перемоги, 36 а. Згідно даних КП «Ніжинське МБТІ» домоволодіння за № 36 а с. Євминка Козелецького району належить [PERSON], згідно договору купівлі продажу від 14 квітня 2005 року № 1012. Яким чином державний нотаріус [PERSON] оформила чужу власність на відповідачів [PERSON] та [PERSON]? Оскільки, їхнє право користування земельною ділянкою виникло відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377, 381 ЦК України і не було припинено, рішення IV сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель прийнято незаконно. Тому державний акт серії IV ЧН № 037688 від 28 серпня 2002 року на [PERSON] виданий безпідставно. Згідно ст. 155 ч. 1 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Рішеннями Верховного Суду України, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України. А саме, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-169цс12, в якій Верховний Суд України послався на норму статті 155 ЗК України, згідно з якою, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 158 ч. 2 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори… Йому було завдано і моральну шкоду неправомірними діями відповідача, оскільки був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх порушених прав. З вини відповідачів [PERSON] та [PERSON] він був змушений понад 10 років їздити до нотаріуса, Держкомзему, БТІ і інших організаціях доказуючи свою правоту. Шукати кошти для залучення адвоката по справі. В результаті чого перебуває в дуже скрутному фінансовому і матеріальному становищі. Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Завдану йому моральну шкоду він оцінює у 10\~000 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та надав відповідні письмові пояснення в яких виклав позицію сторони відповідачів. Представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON]В.( даний відповідач був залучений замість відповідача по справі реєстраційної служби [PERSON] РУЮ, так-як згідно листа Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області № 3-10/2253 від 12.05.2016 року з 01 травня 2016 року субєктами державної реєстрації, які здійснюють надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на території Козелецького району є [PERSON] РДА) в судовому засіданні пояснив, що розгляд справи спочатку проводити не має необхідності, вони ніяких дій не вчиняли, рішення на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, але надав суду письмове пояснення. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання під час розгляду справи по суті не зявився, але надав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, але надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Заслухавши учасників процесу, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показння, що позивач є його рідним сином, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] племінниками. [PERSON], яка є його матірю проживала за адресою [INFO] і їй видавались державні акти на землю саме на № 35. Йому було відомо, що вона подарувала будинок позивачу. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ № 053055 від 24 січня 2007 року виданого виконкомом [PERSON] сільської ради Козелецького району Чернігівської області [PERSON] померла 24.01.2007 року /а.с. 5 т.1/. Згідно договору дарування серії ААК № 164967 від 03 червня 1997 року [PERSON] подарувала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Євминка Козелецького району Чернігівської області, вул. Премоги,36 /а.с. 3 т.1/. Згідно витягу № 26163504 від 19.05.2010 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою Чернігівська область, Козелецький район с. Євминка вул. Перемоги, будинок 36 перебуває у приватній спільній частковій власності по 1/3 частки кожного, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] згідно договору дарування / 1002 03.06.1997/ /а.с. 4 т.1/. Згідно копії заповіту від десятого вересня 1996 року зареєстрованого в реєстрі за номером 35 [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а.с 6 т.1/. Згідно копії заповіту від 10 вересня 1996 року зареєстрованого в реєстрі за номером 36 [PERSON] все майно, що знаходиться в с. Євминка по вул. Перемоги 36-а і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті по даному адресу і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON]. Згідно примітки секретаря сільської ради, заповіт не відмінявся та змінювався /а.с.7 т.1/. Зі змісту вище вказаного заповіту, [PERSON] заповіла відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] все своє майно, що знаходиться в с. Євминка по вул. Перемоги 36-а. Згідно копії дубліката заповіту від 10 вересня 1996 року (дублікат заповіту є світлокопіє, яка жодним чином не завірена та згідно вказаній в ньому інформації виданий 12 лютого 2009 року) [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і на що вона за законом матиме право і взагалі все те, що буде належать їй на день смерті заповіла [PERSON] та [PERSON] /а.с. 42 т.1/. Даний дублікат суд вважає не належним та недопустимим доказом, так-як він жодним чином не завірений, а є простою світлокопією, згідно інформації в ньому виданий 12 лютого 2009 року і його зміст суперечить змісту копію заповіту від 10 вересня 1996 року, що мається в матеріалах справи на аркуші 7 т.1, до якого суд відноситься, як до належного та допустимого доказу, так-як згідно його змісту він виготовлений раніше за дублікат та є завіреним. Крім того стороною відповідачів [PERSON] та [PERSON] не надано суду заповіту або його копії, що відповідала б змісту наданого ними дублікату заповіту, або доказів, чому вони не можуть надати заповіт або його копію. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2011 року [PERSON] державний нотаріус [PERSON] районної державної контори, посвідчено, що на підставі дублікату від 10.08.2011 року № 54 заповіту, посвідченого виконкомом [PERSON] сільської ради 10 вересня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 36 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є її онуки [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку земельної ділянки видано [PERSON] /а.с. 45 т.1/. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 грудня 2011 року [PERSON] державний нотаріус [PERSON] районної державної контори, посвідчено, що на підставі дублікату від 10.08.2011 року № 54 заповіту, посвідченого виконкомом [PERSON] сільської ради 10 вересня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 36 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є її онуки [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину на ? частку земельної ділянки видано [PERSON] /а.с. 46 т.1/. У вище зазначених свідоцтвах про право на спадщину за заповітом нотаріус посилається на дублікат заповіту від 10.08.2011 року № 54 заповіту, посвідченого виконкомом [PERSON] сільської ради 10 вересня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 36, але як було встановлено в судовому засіданні, у заповіті від 10 вересня 1996 року зареєстрованого в реєстрі за № 36 було зазначено конкретне майно, а саме в с. Євминка по вул. Перемоги 36-а і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті по даному адресу, а у вище вказаних свідоцтвах дана адреса відсутня. До того ж стороною відповідачів [PERSON] та [PERSON] не було надано суду, як доказ, дублікат, заповіту № 54 від 10.08.2011 року або його копію. Згідно довідки КП «Ніжинського МБТІ» від 22.05.2015 року згідно архівних даних будинок за адресою с. Євминка вул.. Перемоги, 36-а належить [PERSON], згідно договору купівлі- продажу від 14.04.2005 року № 1012 /а.с.105 т.1/. Згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року рішення Козелецького районного суду Чернігівськохобласті від 29 січня 2010 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] сільської ради Козелецького району Чернігівської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити /а.с. 213-214 т.1/ Вище вказаним судовом рішенням, згідно мотивувальної частини будо відмовлено [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] сільської ради Козелецького району Чернігівської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою, вул. Перемоги 36-А с. Євминка, так-як законним власником вказаного житлового будинку на час ухвалення Козелецьким районним судом рішення 29 вересня 2015 року був [PERSON] Згідно витягу з рішення 14 сесії 23 скликання від 11 квітня 2001 року виконавчого комітету [PERSON] сільської ради безкоштовно передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку розміром 0,25 га, яка знаходиться с. Євминка вул. Перемоги, 35 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель /а.с.141 т.1/. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю ІV-ЧН № 037688 від 28 серпня 2002 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель /а.с.10/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14529415 від 12.12.2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1-2680, виданий 14.12.2011, державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори [PERSON], внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 8999362. Власником ? частки є [PERSON]. Кадастровий номер 7422082701:34:098:0001 /а.с. 47 т.1/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14529365 від 12.12.2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1-2680, виданий 14.12.2011, державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори [PERSON], внесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 8999362. Власником ? частки є [PERSON]. Кадастровий номер 7422082701:34:098:0001 /а.с. 48 т.1/. Згідно ст. 373 ч.2 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 378 ЦК України право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Згідно ст. 155 ч. 1 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналізуючи в сукупності вище викладене суд остаточно приходить до висновку, що позовні вимоги зазначені в заяві про зміну позовних вимог (а.с. 211-212 т.1) підлягають частковому задоволенню, а саме позовні вимоги зазначені в пунктах 3- 10 прохальної частини заяви і погоджується з доводами сторони позивача та наданими ними доказами. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1\\3 частину земельної ділянки, то дана позовна вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Отже, в даному випадку передбачений інший порядок визнання права власності на земельну ділянку позивачем, і суд не вправі перебирати на себе повноваження інших органів державної влади та місцевого самоврядування, а також інших органів та посадових осіб, які мають право приймати відповідні рішення щодо визнання права власності на земельну ділянку за позивачем, тому в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Також не підлягає задоволенню позовна вимога про відшкодування завданих позивачу моральних збитків в сумі 10000 грн., так-як позивачем в судовому засіданні не надано доказів, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода і що вона дійсно йому була завдана відповідачами. Суд не вбачає підстав у відмові в задоволенні позову у звязку зі сплином позовної давності, як про зазначала сторона відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі положення части 3 та 4 статті 267 ЦК України, так-як відповідно до досліджених в судовому засіданні витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 47,48 т.1/, рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) відносно відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] було прийнято реєстраційною службою [PERSON] РУЮ 12.12.2013 року і саме з цього часу слід рахувати початок обчислення строків позовної давності тривалістю у три роки, як зазначено у ст. 257 ЦК України. Позивач звернувся до суду 13.03.2015 року, а отже не пропустив строки звернення до суду визначені Цивільним кодексом України. Також стороною вказаних відповідачів та їх представників не було надано суду доказів на підставі на яких судом було б відмовлено в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial