Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування житлом, мотивуючи тим, що сторонам на праві приватної власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS], відповідно до договору купівлі - продажу від 15.07.1998 року. В зв'язку з тим, що між сторонами не досягнуто домовленості про порядок користування майном, яке є їхньою спільною власністю, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів та просив: визначити розмір його частки у праві спільної сумісної власності, вказавши, що йому належить на праві власності ? частка вказаної квартири, виділити позивачу у користування житлову кімнату площею 16, 4 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м.; виділити відповідачу у користування кімнату площею 10,2 кв.м., кімнату площею 11,2 кв.м., лоджію площею 1,7 кв.м., залишити у спільному користуванні позивача та відповідача - кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, вбудовані шафи. В судове засідання позивач не з'явився, проте позивач подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримує в повному обсязі, просив справу розглядати у його відсутність. В разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час, дату, місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 15.07.1998 року, сторонам на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно з технічною документацією, загальна площа спірної квартири складає 65 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 37,8 кв.м., з яких перша кімната площею 16,4 кв.м., друга - 10,2 кв.м., третя - 11,2 кв.м., кухня площею 7,1 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., вбиральня - 1,3 кв.м., коридор - 11.9 кв.м., вбудовані шафи - 1,2 кв.м., 0,6 кв.м. (а.с. 6 -7). Статтями 21, 41 Конституції України закріплено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку (квартири) в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не суперечать вимогам законодавства. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн., тому, відповідно до ст. 88 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved