Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про розірвання договору та стягнення грошових коштів за нікчемним правочином, мотивуючи свої вимоги тим, що на початку січня 2014 року він звернувся до ТОВ «УкрФінСтандарт» з приводу швидкого отримання коштів під низький відсоток. Під час розмови з консультантом, йому було пояснено, що він може отримати потрібну грошову позику у розмірі 25000,00 грн. Також консультант натякнув на те, що він може понести певні витрати у зв'язку з оплатою першого внеску. Це пояснюється тим, що перший внесок є гарантією платоспроможності перед фірмою, яка кредитує. До оплати першого внеску консультант проект договору на ознайомлення не надала, при цьому пояснила,що робота з договором буде проводитись під час його підписання в тому випадку, якщо керівництво компанії надасть право на отримання кредиту та після оплати першого внеску. 09.01.2014 року між ним та представником ТОВ «УкрФінСтандарт» було укладено договір №002108 з додатками №1, №2 . Відповідно до вищевказаного договору та угод №1,№2 він сплатив суму першого внеску в розмірі 2500,00 грн., що дасть йому можливість отримати грошові кошти в сумі 25 тис. гривень. Квитанцію він передав представнику відповідача, а собі залишив лише квитанцію про сплату банківської комісії. Грошові кошти йому пообіцяли перерахувати на банківський рахунок впродовж 3-5 днів. В обумовлений термін гроші на рахунок не поступили. При зверненні до офісу Відповідача, йому сказали і надалі чекати перерахунку, та роз'яснили, що він зобов'язаний оплачувати чергові платежі згідно додатку №1 до 20 числа поточного місяця незалежно від того, коли йому видадуть позику. На його вимогу видати грошову позику, працівником відповідача було чітко сказано, що треба сплачувати як можна більше платежів і чекати від них повідомлення про дату отримання грошей. За таких обставин вважає, що ця угода була укладена під впливом обману та з застосуванням нечесної підприємницької практики і є нікчемною. Просить суд розірвати договір № 002108 від 09.01.2014 року укладений між ним та ТОВ «Укр Фін Стандарт», стягнути з ТОВ «УкрФінСтандарт» на його користь грошові кошти у сумі 2500 гривень, сплачені відповідно до договору № 002108 від 09.01.2014 року укладеного між ним та ТОВ «УкрФінСтандарт», та судові витрати. В судове засідання позивач надав заяву в якій просив слухати справу без його участі . Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «УкрФінСтандарт» у судове засідання не з'явився, але надав заяву в якій просив слухати справу без його участі на підставі представлених у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступного. Судом встановлено, 09.01.2014 року між [PERSON] та ТОВ «УкрФінСтандарт» укладено договір № 002108. Згідно п. 1 за цим договором Виконавець за згодою Замовника зобов'язується вчинити від імені та за рахунок замовника певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного Договору, на умовах діяльності Системи «Укрфінстандарт», що міститься в Додатку №2 до даного Договору, які є невід'ємними частинами цього Договору. Того ж дня, між позивачем та ТОВ «Укр Фін Стандарт» було підписано Додаток №1 та Додаток №2 до вказаного договору, згідно якого він став учасником системи «УкрФінСтандарт», що дасть йому змогу отримати у позику грошові кошти у розмірі 25000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України, позови споживачів про захист їх порушених прав можуть також пред'являтися у суд за місцезнаходженням позивача. [PERSON], зазначив, що після укладення Договору з Додатками він сплатив перший внесок у розмірі 2500 грн. Грошові кошти йому пообіцяли перерахувати на банківський рахунок впродовж 3-5 днів. В обумовлений термін гроші на рахунок не поступили. При зверненні до офісу Відповідача, йому повідомили, що необхідно чекати перерахунку та сплачувати як можна більше платежів і чекати від них повідомлення про дату отримання грошей. Позивач вважає, що ця угода була укладена під впливом обману та застосуванням нечесної підприємницької практики і є нікчемною. Також, має місце неспівмірний обсяг прав і обов'язків сторін, що суперечить ч. 3 ст. 509 ЦК України, яка закріплює, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладання угоди він повністю покладався на роз'яснення працівника Відповідача, як фахівця з даного виду правовідносин, який не роз'яснив усіх положень угоди, не повідомив щодо обставин настання права отримання товару, порядку надання кредиту та інших обставин, що випливають з умов договору, чим сприяв неправильному сприйняттю ним Договору №002108 з ТОВ «Укр Фін Стандарт». Зі змісту Додатків до Договору № 002108 укладеного між нею та ТОВ «УкрФінСтандарт» видно, що окремі терміни конкретизовані на початку Системи діяльності «Укрфінстандарт» проте їх вживання у тексті Системи часто відрізняється від загальновживаних понять у чинному законодавстві України, що ускладнює використання ст. 213, ст. 637 ЦК України для встановлення справжнього змісту вищевказаних документів. Досить поширеною є явна підміна основних понять та категорій чинного законодавства, в результаті чого юридично не пов'язані між собою відповідними правовими наслідками терміни в тексті договорів виявляються штучно «перемішаними», що повністю нівелює їх зміст та виключає можливість правомірної реалізації на практиці. При цьому текстуальне закріплення окремих положень Правил настільки непослідовне та заплутане, що не дозволяє сприймати ні логічний зміст, ні юридичну термінологію, ні навіть загальновживані побутові поняття. Окрім цього, досить часто закріплені загальні фрази неконкретизованого змісту, які дозволяють підприємству довільно і у власних інтересах впливати на певні правовідносини. Сутність програми в тексті договорів визначена абсолютно не конкретно, надзвичайно заплутано та суперечливо настільки, що навіть після їх не однократного перечитування складається досить віддалене уявлення про справжній зміст регламентованого правочину, про послідовність, про призначення та наслідки вчинюваних дій. Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. А згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Специфічне текстуальне закріплення окремих положень Договору і Системи створює у адресата інформації досить віддалене уявлення про справжній зміст маніпуляцій фірми із залученими грошовими коштами учасників. Проаналізовані вище положення підтверджують, що заплутані речення та суперечливі статті, насправді, дозволяють легко завуалювати справжній зміст вчинюваних правочинів. Хоча згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (зі змінами та доповненнями) виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частиною ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. В умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Так, з одного боку даного договору вбачається, що згідно з Системою, предметом договору є товар, оплату якого проводить Відповідач або сам учасник, за рахунок грошей Відповідача з розстроченням платежів. Однак, з інших умов договору випливає, що Відповідач формує групу клієнтів системи за рахунок сплати щомісячних повних внесків, сплачених клієнтом програми, тобто за кошти членів самої системи, фонду даної групи. Крім того, з даної групи формується чистий фонд, який призначений для придбання товарів для учасників програми, його наступний щомісячний розподіл між учасниками системи шляхом надання права учаснику програми на одержання відповідного товару. При цьому, визнання права учасника Системи на одержання товару надається не всім учасникам Програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів Відповідача, оплачує товар іншим учасникам програми. При цьому, надання визнання права на одержання товару учасником програми у приватну власність є компенсацією за рахунок коштів інших учасників Програми. Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачі до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Укр Фін Стандарт» про розірвання договору № 002108 від 9.01.2014 року та стягнення грошових коштів у розмірі 2500 грн. відповідно до ст.ст. 216, 626 ЦК України підлягають задоволенню, так як після підписання договору позивач не отримав прав та обов'язків, на які він розраховував при укладенні договору, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved