Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який в подальшому був уточнений, по якому просить стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 36 328,91 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що 09.07.2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки Volkswagen golf, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та Mercedes - Benz, номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої транспорті засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до експертного дослідження вартість пошкодженого автомобіля марки Mercedes - Benz, номерний знак [NUMBER] становить 36328,91 грн. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що відповідач завдану шкоду не відшкодував. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Надав письмовий відзив на позовну заяву та просив застосувати строк позовної давності. Позивачем надано до суду заперечення на відзив, в яких зазначив, що позивачем разом із позовом подано заяву про поновлення строку подання позовної заяви та зазначав, що у позивача на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей та він матеріально забезпечує своїх батьків, які перебувають на пенсії за віком. У зв`язку із тим, що звернення до суду потребує значним матеріальних витрат він раніше не міг подати позовну заяву. Представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких налогошував на тому, що сам по собі факт наявності малолітніх дітей та батьків пенсійного віку не може бути поважною причиною пропуску строку позовної давності, підтверджень скрутного матеріального становища до суду не надано. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 липня 2016 року, приблизно о 01 годині 20 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем Volkswagen Golf, державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Ніщинського, 28, що в м. Одеса, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції і швидкості руху та вчинив зіткнення із автомобілем Mercedes [NUMBER] ( власником якого є [PERSON] ), який був припаркований, та за інерцією вчинив зіткнення із автомобілем Ford р.н. [NUMBER] , внаслідок чого, вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п.13.3 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 124 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2016 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Таким чином, у позивача з`явились підстави для пред`явлення майнових вимог до [PERSON] про відшкодування заподіяної ним матеріальної шкоди. Відповідно до висновку експерта №5752 автотоварознавчого дослідження вартість відновлювального ремонту, спричинене власнику автомобілю марки Mercedes [NUMBER] ( власником якого є [PERSON] ) становить 90551,88 грн., вартість матеріальної шкоди завданої власнику пошкодженого транспортного засобу становить 36 328,91 грн.. Підставою звернення до суду із даним позовом стали ті обставини, що винуватицем ДТП, внаслідок якого транспортний засіб, належний позивачу зазнав механічні пошкодження, шкода відшкодована не була. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як закріплено ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, суд приходить до висновку щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог. Суд звертає увагу на те, що вину відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 09.07.2016 року встановлено постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.08.2016 року, а до суду позивач звернувся 18.11.2019 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач подав заяву про поновлення строку на подання позовної заяви, яка по суті є заявою про поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що у позивача на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей та він матеріально забезпечує своїх батьків, які перебувають на пенсії за віком. У зв`язку із тим, що звернення до суду потребує значних матеріальних витрат він раніше не міг подати позовну заяву. Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт наявності малолітніх дітей та батьків пенсійного віку не може бути поважною причиною пропуску строку позовної давності. Позивачем по справі на надано до суду доказів про розмір сукупних доходів сім`ї позивача та його батьків. Не доведено причино наслідковий зв`язок між утриманням дітей та батьків та пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом також враховується практика ЄСПЧ, який в п. 137 справи « Олександр Волков проти України» зазначив: « суд вважає, що строки позовної давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося винести рішення щодо подій, що мали місце у відділеному минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними ( рішення від 22.10.1996 року у справі « Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (STUBBINGS AND Others v. United Кingdom), n. 51, Reports 1996-IV)». Таким чином, відсутні поважні причини пропуску строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed