Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про повернення суми банківського вкладу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 травня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір про розміщення банківського вкладу № 10-1347906 (надалі - Договір) на строк з 07 травня по 03 листопада 2015 року. Умовами вказаного Договору передбачена його автопролонгація на строк, що дорівнює попередньому строку згідно з умовами Договору даного виду вкладу, чинного на дату пролонгації, включаючи розмір процентної ставки, якщо вкладник не вимагає повернення вкладу в день його закінчення. При цьому на виконання умов Договору 07 травня 2015 року позивачем на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] було внесено 200 000 грн. 00 коп. Разом з тим, 03 листопада 2015 року, не бажаючи продовжувати термін розміщення банківського вкладу та з метою отримання готівкових коштів із власного рахунку, позивач звернулася із заявою про відмову в автоматичній пролонгації договору та про видачу грошових коштів з депозитного рахунку, у зв`язку з закінченням терміну дії договору. Однак, відповідачем було відмовлено позивачу у видачі вкладу без надання роз'яснень причини такої відмови. На підставі зазначеного позивач просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 07 травня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено Заяву-договір № 10-1347906 про розміщення банківського вкладу на суму 200 000 грн. 00 коп. на строк з 07 травня по 03 листопада 2015 року. Умовами вказаного Договору передбачена його автопролонгація на строк, що дорівнює попередньому строку згідно з умовами Договору даного виду вкладу, чинного на дату пролонгації, включаючи розмір процентної ставки, якщо вкладник не вимагає повернення вкладу в день його закінчення (а.с. 3). Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, що підтверджується квитанцією від 07 травня 2015 року (а.с. 4). При цьому, зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач після закінчення строку дії Договору звертався до відповідача з вимогою щодо повернення вкладу та не продовжувати термін дії договору (а.с. 5). Проте, відповідач умови Договору не виконав та вклад у строки, визначені Договором, позивачу не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, ч 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач свої зобов'язання по поверненню вкладу у строки, встановлені у Договорі не виконав, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 200 000 грн. 00 коп. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2000 грн. 00 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 611, 612, 651, 1058, 1060 ЦК України та

Outcome: approved