Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив винести рішення, яким скасувати арешт із зняттям заборони на відчуження автомобіля Daewoo Lanos, (2005), державний номер [NUMBER], свідоцтво ХМС № 296300, накладений Московським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції згідно постанови від 10.02.2011 року, припинивши його розшук згідно постанови від 17.03.2011 року. В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року за ним визнано право власності на вищевказаний автомобіль. Пі час звернення до органів ДАІ для реєстрації транспортного засобу на своє імя, позивачу стало відомо, що на автомобіль накладено арешт постановою державного виконавця Московського ВДВС Харківського МУЮ від 10.02.2011 року про арешт майна боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. 17.03.2011 року державним виконавцем винесено постанову про розшук автомобіля Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER]. У звязку з накладенням арешту на автомобіль, виконати рішення неможливо. На підставі викладеного, до суду було подано відповідний позов. До судового засіданні позивач не зявився, проте присутній його представник [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені вище. Відповідач в судове засідання не зявився, подано заву, якою він просив розглядати справу у його відсутності, проти позову не заперечував. Представник Московського ВДВС Харківського МУЮ в судове засідання не зявився, подано заяву, якою просили розглядати справу у їх відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Від третьої особи ПАТ КБ «Правекс Банк» надійшли заперечення, відповідно до яких зазначалося, що вони заперечують з приводу позовних вимог, оскільки відповідно до договору застави транспортного засобу № 12008-/165/05Р від 25.10.2005 року, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON], автомобіль Daewoo Lanos, (2005) є предметом забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 12008-165/05Р від 25.10.2005 року. За вказаним кредитним договором [PERSON] має перед ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість. На підставі викладеного Банк заперечував проти позовних вимог, вважали їх безпідставними та незаконними та просили відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень\~ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року за [PERSON] визнано право власності на автомобіль Daewoo Lanos, (2005), державний номер [NUMBER]. Рішення набрало законної сили. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що [PERSON] став власником автомобілю Daewoo Lanos ще у 2006 році, оскільки саме 04.12.2006 року [PERSON] було видано довіреність на користування, розпорядження, керування даним транспортним засобом. Але суд вважає доводи представника позивача помилковими, оскільки згідно ч. 1\~ст. 244 ЦК України\~на підставі довіреності здійснюється представництво. За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя. На підставі доручення повірений не має права укладати угоду від імені особи, яку він представляє, відносно себе особисто. Відповідно до ст. ст.\~238,\~244 ЦК України\~довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Тільки рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року за [PERSON] визнано право власності на автомобіль. Відповідно до діючого цивільного законодавства та\~Закону України «Про виконавче провадження»\~лише до компетенції суду та органів державної виконавчої служби віднесені питання щодо накладення арешту на майно. Саме постановою державного виконавця Московського ВДВС Харківського МУЮ від 15.12.2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого судом про стягнення з [PERSON] на користь АКБ «Правекс-Банк» 10\~423 грн. 20 коп. заборгованості за кредитним договором № 12008/165/05Р від 25.10.2005 року та витрати по оплаті третейського збору у розмірі 1042 грн.. Постановою держвиконавця від 10.02.2011 року, в рамках вищевказаного виконавчого провадження, накладено арешт на автомобіль Daewoo Lanos, (2005), державний номер [NUMBER] та постановою від 17.03.2011 року оголошено розшук та затримання даного автомобіля. Тобто арешт накладений в інтересах кредитора ПАТ КБ «Правекс-Банк» та даний арешт передував рішенню Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2015 року про визнання права власності на автомобіль. Відповідно до\~статті 32 Закону України «Про виконавче провадження»\~заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або на боржникові від інших осіб, тощо. Згідно з положеннями\~статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, на думку суду, звільнення транспортного засобу з-під арешту та зняття його з розшуку призведене до виключення можливості виконати рішення суду у примусовому порядку, а також порушення прав та інтересів держави щодо не стягнення з боржника виконавчого збору, та інших стягувачів, з метою забезпечення виконання рішень на користь яких накладався арешт на майно боржника. Через канцелярію суду було подано від [PERSON] заяву, якою він не заперечував проти позовних вимог, проте ч. 4\~ст. 174 ЦПК України\~передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, інтереси ПАТ КБ «Правекс-Банк», а тому не приймається судом. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом\~\~своїх\~\~порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст. 10 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Зі справи вбачається, що відповідачем у справі вказаний [PERSON], колишній власник автомобіля Daewoo Lanos, (2005), державний номер [NUMBER] . В той же час судом встановлено, що арешт, який просить зняти позивач, накладався Московським ВДВС Харківського МУЮ та [PERSON] звертається до суду з позовом на захист свого права власності шляхом скасування арешту, який був проведений в рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до заперечень Банку до теперішнього часу не сплачена. Тобто, арешт накладався в інтересах кредитора ПАТ КБ «Правекс-Банк». Клопотання про заміну неналежного відповідача належним (належними) представник позивача в процесі розгляду справи не заявляв, а суду заборонено діяти на власний розсуд, оскільки відповідно до положень\~ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов\~\~пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом або залучає до участі\~\~у справі\~\~іншу особу як співвідповідача.\~На підставі чого судом за власною ініціативою ухвалою від 12.11.2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» залучений в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 35 ЦПК України. Тоді як представник позивача взагалі заперечував щодо залучення даної особи до участі у справі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed