Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про зняття з реєстрації місця проживання в предметі іпотеки за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2015 року народження та заборону [PERSON] та [PERSON] в подальшому здійснювати реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.05.2015 року у справі №1625/5143/12 Апеляційним судом Полтавської області було винесене рішення за позовом АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору №385 к-смп від 15.02.2008 року, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 385 к-смп від 15.02.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки без оформлення заставної № 385 к-смп від 15.02.2008 року: житловий будинок із господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 15.02.2002 року Полтавською районною державною нотаріальною конторою за реєстром № 10175 на праві власності належить [PERSON] та земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку, виданим 05.02.2008 року. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та яка належить [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів, за рахунок вартості якого погасити зобов`язання по кредитному договору № 385 к-смп від 15.02.2008 року в загальній сумі 211 983,24 дол. США на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Полтавської обласної дирекції АБ «Укргазбанк». Для виконання вище зазначеного судового рішень АБ «Укргазбанк», як стягувач, пред`явив виконавчі листи до Полтавського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області. Починаючи з 2015 року у ході виконавчого провадження, виконавчі листи неодноразово пред`являлися та поверталися АБ «Укргазбанк». Однією з причин, чому не виконується рішення суду від 18.05.2015 року у справі №1625/5143/12 частині звернення стягнення на предмет іпотеки є той факт, що [PERSON] (Іпотекодаведь) вже після укладання договору іпотеки № 385 к-смп від 15.02.2008 року зареєструвала у житловому будинку, що є предметом іпотеки, своїх неповнолітніх дітей та чоловіка, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради Полтавської області за вих. №3086 від 30.10.2019 року. Відповідно до п. 3.3.5. договору іпотеки № 385 к-смп від 15.02.2008 року, іпотекодаведь - [PERSON] зобов`язаний не розпоряджатися, в тому числі не відчужувати у будь - який спосіб та не передавати предмет іпотеки в наступну іпотеку без письмової згоди іпотекодержателя - АБ «Укргазбанк». Пунктом 3.4.3 договору іпотеки визначено, що іпотекодаведь, має право, зокрема, виключно за письмовою згодою іпотекодержателя, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. З вище зазначеного вбачається, що [PERSON] незаконно, без будь-якого погодження (дозволу) з боку іпотекодержателя вказаного майна - АБ «Укргазбанк» поселила та зареєструвала в предметі іпотеки житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім себе, наступних осіб: 1. [PERSON] , 1983 року народження (чоловік); 2. [PERSON] , 2010 року народження (син); 3. [PERSON] , 2015 року народження (дочка). Відповідно до ст. 586 Цивільного Кодексу України, заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя. якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом Іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Згідно ст. 10 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. У свою чергу, у порушення норм Закону, [PERSON] , без будь-якого погодження (дозволу) з боку іпотекодержателя вказаного майна - АБ «Укргазбанк», передала в користування, поселила та зареєструвала в предметі іпотеки - житловому будинку за адресою: [ADDRESS] своїх неповнолітніх дітей та чоловіка. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак, оскільки реєстрація місця проживання [PERSON] , 1983 р.н., [PERSON] , 1983 р.н., [PERSON] , 2010 р.н., [PERSON] , 2015 р.н. за адресою: [ADDRESS] , проведена з порушенням вимог законодавства, а саме ст. 586 Цивільного кодексу України, ст. 9, ст. 10 Закону України «Про іпотеку», положень Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2.03.2016 року № 207 та приписів договору іпотеки № 385 к-смп від 15.02.2008 року, така реєстрація, має характер одностороннього правочину, є нікчемним правочином (недійсним в силу закону), який відповідно не створює жодних юридичних наслідків. 13.07.2020 року за вих. №522/668/2020 [PERSON] та [PERSON] була направлена Вимога-попередження про виселення з предмета іпотеки. Станом на момент подачі даного позову, відповідачами проігнорована дана вимога. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи, повідомлені належним чином. Представник відповідачів - [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідачів, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить відмовити у позові ПАТ «Укргазбанк» посилаючись на те, що у позовній заяві позивач зазначає, що рішення суду від 18.05.2015 року у справі № 1625/5143/12 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не виконується тому, що саме відповідач [PERSON] зареєструвала у житловому будинку, що є предметом іпотеки, своїх неповнолітніх дітей та чоловіка, та проігнорувала вимогу-попередження Позивача від 13.07.20р. за вих. №522/668/2020 про виселення з предмета іпотеки та зняття з реєстрації членів родини [PERSON] . По перше таку вимогу відповідач [PERSON] не отримувала, по друге не виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не знаходиться в причинному зв`язку з діями чи бездіяльністю відповідача [PERSON] , оскільки тим же рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.05.2015 року у справі №1625/5143/12 відстрочено виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VІІ. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304- VІІ мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304- VІІ не підлягає виконанню. Вимоги про виселення, мають похідний характер від вимог про стягнення на предмет іпотеки, а отже вони фактично не підлягають задоволенню, а тому вимога-попередження про виселення та зняття з реєстрації від 13.07.2020 року, на яку посилається позивач є незаконною та такою, що була подана під час дії мораторію. У правовій позиції ВСУ в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6- 2947цс15 зазначено наступне: «Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української PCP). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР». У статті 39 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підтягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підтягає виконанню протягом дії Закону. Зазначене вище відповідає висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15 . Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності (витяг з постанови Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у траві №6-969цс16). За таких обставин, враховуючи, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили не виконано в порядку, передбаченому приписами Закону України «Про виконавче провадження», а спеціальним актом - Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року прямо передбачено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підтягає виконанню протягом дії цього Закону, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказані дії позивача протирічать Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304- VІІ від 03.06.2014 року. Протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно витупає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку, під категорію яких підпадає квартира, як єдине місце проживання позичальника. Даний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень, цього Закону на період його чинності. (З посиланням на правові висновки Верховного Суду 31 жовтня 2018 року при розгляді справи №465/1310/17 та Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року при розгляді справи № 726/1538/16-ц.) Набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 р. №1381-ІХ. Зокрема Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 р.) поновлює свою дію на п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-ІХ, тобто діє з 23 квітня 2021 р. до 23 вересня 2021 р. Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено п. 7, згідно з яким обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника підлягають зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (незалежно від дати укладення договору) Закон щодо примусової реструктуризації валютних кредитів зобов`язує кредиторів провести реструктуризацію позик в іноземній валюті на умовах, визначених цим законом. Зокрема, реструктуризація повинна здійснюватися за середнім значенням курсу між офіційним курсом гривні до відповідної іноземної валюти, встановленим НБУ на день проведення реструктуризації, та офіційним курсом гривні, встановленим НБУ на дату надання позики. Також кредитори будуть зобов`язані конвертувати всі валютні зобов`язання в гривню за офіційним курсом і змінити процентні ставки та умови погашення позик. Крім того, зазначений закон поширює вимоги щодо реструктуризації на всі споживчі кредити незалежно від дати укладення договору, за якими грошові зобов`язання виражені в іноземній валюті і повністю не погашені. Тобто документ має ретроспективну дію на зобов`язання, які виникли до набрання ним чинності. Закон щодо примусової реструктуризації валютних кредитів передбачає визнання недійсними виконавчих документів, які передбачають звернення стягнення за кредитами в іноземній валюті. 19.04.2017 р. Верховним судом України була розглянута справа № 6-3057цс16 стосовно неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме етапі 109 Житлового кодексу Української PCP, статей 38-40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Вирішуючи питання про усунення цієї невідповідності та розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила з нижчевикладеного. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції. За змістом частини другої статті 40 цього Закону та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічне положення міститься у постанові ВСУ від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15. Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Між тим у тому разі, якщо об`єкт іпотеки було придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою, постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (Верховний суд України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1033цс15 ). Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української PCP)». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року справа № 1630цс15, від 25 листопада 2015 року справа № 6- 1061цс15 та від ЗО вересня 2015 року № 6-1892цс15 . Отже при виселені відповідачів з іпотечного майна (будинку, квартири, тощо) без надання їм іншого постійного житла, суди повинні з`ясовувати джерела коштів, за які було придбано переданий в іпотеку об`єкт нерухомості, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого іпотекодавцем кредиту . Таким чином, якщо за рішенням суду звернуто стягнення на будинок кредитного боржника, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, однак нерухоме майно придбане не за кредитні кошти - виселення боржника без надання іншого приміщення не допускається. В даному випадку відповідачем у справі предмет іпотеки не набувався за рахунок кредиту, а успадкувався. Щодо реєстрації неповнолітніх дітей зазначає наступне : Відповідно до вимог статей 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної в м. Полтаві ради у судове засідання представника не направили, проте подали до суду заяву в якій прохали провести розгляд справи за їх відсутності при прийнятті рішення врахувати інтереси неповнолітніх дітей. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, 15 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за яким йому надано кредит у розмірі 80 тисяч доларів США, терміном до 13 лютого 2015 року із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,9 % річних. На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним кредитним договором, 15 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого остання передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] , а також земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.05.2015 року по справі №1625/5143/12 за позовом ПАТ АТ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором, стягнення пені скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. А саме - стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором №385 к-смп від 15.02.2008 року в загальній сумі 204 089, 75 доларів США, з них: заборгованість по кредиту прострочена 73 333, 26 доларів США; заборгованість по кредиту строкова 6 666, 74 доларів США; заборгованість по процентах 52 585 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 23 569, 98 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату процентів 47 934, 77 доларів США. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №385 к-смп від 15.02.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки без оформлення заставної №385 к-смп від 15.02.2008 року: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 15.02.2002 року Полтавською районною державною нотаріальною конторою за реєстром №1-175 на праві власності належить [PERSON] . Право власності на нерухоме майно зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» 04.02.2008 року, реєстраційний номер 21995708, записано в книзі 19, номер запису 189, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 04.02.2008 року за номером 17608051 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району». В цілому за вищевказаною адресою розташовано та передано в іпотеку житловий будинок літ. «А-3», житловою площею 89,5 кв.м, загальною площею 189,7 кв.м, гараж літ. «Б», сарай літ. «Б1», літній душ літ. «В», ворота-хвіртка №1, хвіртка №2, хвіртка №3, хвіртка №4, огорожа №5, огорожа №6, огорожа №7, огорожа №8, вимощення літ. «І»; земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 05.02.2008 року Ковалівською сільською радою Полтавського району та області, загальною площею 0,15 га. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №010854600035, кадастровий номер 5324081901:01:001:0114. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та яка належить [PERSON] ( [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 17.05.2000 року, ідентифікаційний код [NUMBER] ) шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», за рахунок вартості якого погасити зобов`язання по кредитному договору №385 к-смп від 15.02.2008 року в загальній сумі 211 983, 24 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту прострочена 73333, 26 доларів США; заборгованість по кредиту строкова 6 666, 74 доларів США; заборгованість по процентах 60 478, 49 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 23 569, 98 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату процентів 47 934, 77 доларів США. Відстрочено виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VІІ. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Відповідні висновки щодо застосувань норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від12 квітня 2021 року по справа № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №385 к-смп від 15.02.2008 року, яким останньому надано кредит на умовах відновлювальної відкличної кредитної лінії, у розмірі 80 000,00 дол. США, а предметом іпотеки за договором іпотеки без оформлення заставної № 385 к-смп від 15.02.2008 року є житловий будинок із господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 15.02.2002 року Полтавською районною державною нотаріальною конторою за реєстром № 10175 та на праві власності належить [PERSON] та земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується державний актом на право власності на земельну ділянку, виданим 05.02.2008 року. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та яка також належить [PERSON] , тобто об`єкти нерухомого майна не були придбані за кредитні кошти, а належали відповідачу [PERSON] до укладення кредитного договору та договору іпотеки. Враховуючи, що за кредитні кошти ПАТ АБ «Укргазбанк» житлове приміщення що знаходиться в [ADDRESS] , не придбавалось, та яке в подальшому було передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається у зв`язку з чим підлягають відмові у задоволенні позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання- [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Також у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог щодо зняття з реєстрації місця проживання а тому не підлягають і задоволенню позовні вимоги про заборону [PERSON] та [PERSON] в подальшому здійснювати реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає віднесенню за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed