Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 28480 грн.02 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з 04.11.2016 по день фактичного розрахунку в сумі 23400 грн. 00 коп., мотивуючи тим, що він працював у відповідача з 18.08.2014 і при звільненні 03.11.2016 з ним не розрахувалися. Він в день звільнення і неодноразово після цього звертався до відповідача з зверненнями виплатити існуючу заборгованість по заробітній платі. Однак, заборгованість йому повністю не виплачено до даного часу. В судове засідання позивач не зявився, але надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі. Свої позовні вимоги підтримав та уточнив. Просить стягнути з відповідача заборгованість за вирахуванням виплаченої суми, що складає на даний час 26480 грн. 02 коп.. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями. Дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач працював у відповідача і був звільнений 03.11.2016 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.5). З долученого до матеріалів справи розрахункового листка за жовтень 2016 року (а.с.7) вбачається, що борг підприємства перед позивачем на кінець місяців становив 37343 грн. 41 коп., в тому числі 1121 грн. 09 коп. борг по «чорнобильських» виплатах. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України розяснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач в день звільнення працював і в цей же день предявляв вимогу про розрахунок, про що останній зазначив в своїй позовній заяві. На час розгляду справи в суді заборгованість йому виплачено частково з часу звернення до суду, а саме на суму: 2000 грн. 08 коп.. Борг становить (37343 грн. 41 коп. 5000 грн. 00 коп. 1121 грн. 09 коп. 1322 грн. 56 коп. - 2000 грн. 00 коп.) = 27899 грн. 76 коп., що підтверджується розрахунковим листом за жовтень 2016 року та виписками банку. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів протягом 191 дня (по дату звернення до суду). В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідачем заборгованість по заробітній платі в повному обсязі не погашено до даного часу, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Однак, позивач позивні вимоги не уточнювала у вказаній частині, а тому підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день звернення до суду. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В розрахунковому листі за жовтень 2016 року відображено нараховану заробітну плату в розмірі 884 грн. 24 коп. та 378 грн. 96 коп. за 7 та 3 робочих днів відповідно. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить: (884,24 + 378, 96): (7+3) = 126 грн. 32 коп.. З позивачем в день звільнення мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 26480 грн. 02 коп. ( фактично становить 27899 грн. 76 коп., однак до стягнення підлягає сума заявлена в межах позовних вимог) та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за час затримки по день звернення до суду, яка складає: 126 грн. 32 коп. (середньоденний заробіток) х 191 (робочі дні з часу звільнення, з 03.11.2016 по 14.08.2017 - день звернення до суду) = 24127 грн. 12 коп.. (середній заробіток за час затримки по день звернення до суду). Однак, до задоволення підлягає сума в межах позовних вимог 23400 грн. 00 коп.. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. в доход держави, тому з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. на користь позивача.

Outcome: approved