Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ялтинської міської ради, в якому просить суд визнати незаконним рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ялтинської міської ради від 25 квітня 2013 року щодо встановлення часу спілкування з малолітнім сином [PERSON], [INFO], зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та призначити місце та час зустрічей з сином за власним вибором позивача, два рази на тиждень, забирати дитину з дошкільного закладу , зобов'язати матір дитини повідомляти про стан здоров'я дитини,а також зобов'язати останню не чинити інші перешкоди у спілкуванні з дитиною, що буде відповідати дійсному спілкуванню та участі у вихованні дитини. Позов мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] деякий час перебували у цивільному шлюбі. Під час сумісного проживання у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Після припинення сумісного проживання у вересні 2012 року, дитина залишилась проживати з матерію. Рішенням органу опіки та піклування від 25 квітня 2013 року було призначено час зустрічей позивача з дитиною один раз на тиждень у відсутність матері малолітнього. Однак позивач має намір більше часу проводити з дитиною, тому графік, встановлений органом опіки та піклування, не відповідає часу,який батько повинен проводити з сином, а також мати дитини чинить перешкоди та взагалі не надає дитину для спілкування. У зв'язку з чим, позивач звернувся з зазначеним позовом до суду. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та зазначила,що вона згодна з рішенням органу опіки та піклування, не вбачає підстав для його скасування та має намір його виконувати,тобто у встановлений рішенням час надавати батько можливість спілкуватись з сином. Представник органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Ялтинської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував,надав суду письмові пояснення в обґрунтування прийнятого рішення . Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України (далі - СК України), - мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно до ч. 1 ст. 155 СК України, - здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При наявності спору чи таких стосунків між батьками, що не уможливлюють укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, в порядку ст.158 СК України за заявою мати або батька дитини орган опіки і піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Згідно зі ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, місця та часу їхнього спілкування. Судом встановлено, що під час сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Після народження дитини, [PERSON] та [PERSON] припинили сумісне проживання. Дитини залишилась проживати разом з матір'ю,однак між батьками виник спір щодо її виховання та визначення часу спілкування з дитиною. 25 квітня 2013 року комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ялтинської міської ради за заявою матері прийнято рішення та призначено місце та час зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] на території Ялтинського регіону один раз на тиждень ( неділя з 10-00 годин до 19-00 годин), без присутності матері дитини (а.с.13). В обґрунтування позовних вимог про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач посилається на ухилення відповідача від виконання зазначеного рішення від 25 квітня 2013 року. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Зі змісту вказаної норми вбачається, що предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача, зокрема факт приводу для позову, який являє собою обставини, що підтверджують право на звернення до суду, тобто факти порушення суб'єктивного права позивача. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача було покладено обов'язок з доведення перед судом факту дійсного (реального) ухилення [PERSON] від виконання рішення від 25 квітня 2013 року комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ялтинської міської ради. Між тим, наведену обставину доведено у встановленому порядку не було. Судом не приймається до уваги посилання позивача та його представника на той факт, що позивач неодноразово очікував зустрічі з дитиною біля місця роботи позивача ,однак мати відмовлялась його приводити. При цьому позивач посилався у підтвердження цієї обставини на пояснення свідків [PERSON],[PERSON] [PERSON].Однак наявність випадків відсутності зустрічі за місцем роботи позивача не свідчить про відмову матері надавати дитину для спілкування. [PERSON] пояснив у судовому засіданні ,що він дійсно після прийняття оскаржуваного рішення ніколи не приходив до сина за місцем його проживання,у зв'язку з неприязними відносинами з матір'ю дитини. Однак,на думку суду, намір батька на спілкування з дитиною повинен бути виражений у певних його діях,які свідчать про його дійсне бажання спілкування з дитиною,а не лише мати форму звинувачення матері дитини у чинені перешкод. Представник органу опіку та піклування Ялтинської міської ради пояснив у судовому засіданні,що під час прийняття оскаржуваного рішення враховано розпорядок дня дитини,який відвідує дошкільний заклад,та вимога батька бачитись з дитиною серед тижня може негативно вплинути на відвідування дитячого садка. Крім того, представник органу опіки та піклування пояснив,що відсутні яки - небудь звернення батька з приводу неможливості виконання рішення,яке може бути переглянуто органом опіки за зверненням батьків ,при належному обґрунтуванні такого звернення. Свідки [PERSON],[PERSON],[PERSON] пояснили суду про наявність конфліктних відносин між сторонами,однак будь - яких фактів невиконання рішення органу опіки суду останнім невідомо. Свідок [PERSON] пояснив суду ,що бачив як [PERSON] дуже образливо поводився по відношенню до [PERSON] при дитині,а саме плював в неї та застосував силу до неї. Факт насильства [PERSON] до [PERSON] підтвердила у судовому засіданні також свідок [PERSON]. Декларація прав дитини,проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року,як принципове положення визначила,що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей ,незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами ,що займаються питаннями соціального забезпечення,судами,адміністративними чи законодавчими органами ,першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини,батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно письмових пояснень органу опіку та піклування ,оскаржуване рішення було прийнято з врахуванням режиму відвідування дошкільного закладу дитиною,стану здоров'я та віку дитини,яка є малолітньою та не може тривалий час перебувати без матері.(а.с.51-54). Враховуючи вищевикладені обставини,суд приходить до висновку,що позивачем не доведено у встановленому законом порядку наявність перешкод з боку відповідача у виконані рішенні органу опіки та піклування та необхідності встановлення іншого порядку спілкування батька з дитиною . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed