Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем по 11 листопада 2014 року. Однак після звільнення позивача з ПАТ «Азовелектросталь» у відповідача перед ним залишилась заборгованість по виплаті заробітної плати, яка була погашена лише 25 вересня 2015 року. Зазначав, що він був змушений звернутись до суду для стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати, на підставі чого 13 травня 2015 року за рішенням суду було стягнуто заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні на момент ухвалення рішення суду, тобто на 13 травня 2015 року. На підставі того, що у день звільнення йому не було виплачено суму боргу з заробітної плати, яка також не була виплачена й після ухвалення судом рішення 13 травня 2015 року, то на підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час прострочки у проведені розрахунку із ним при звільнені з 13 травня 2015 року до моменту фактичного розрахунку по заборгованості із заробітної плати в сумі 25333,65 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідача, який порушив його трудові права, позивачу були завдані також моральні страждання, які він оцінює у 10000 грн., які також просить стягнути з ПАТ «Азовелектросталь» на свою користь. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за його відсутності за участі його представника, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], в судовому засіданні на задоволенні поданого позову наполягала, вказуючи, що позовні вимоги [PERSON] повністю доведені, тому просила їх задовольнити. Зазначала також, що заперечення представника відповідача не ґрунтуються на нормах законодавства України, тому вони не можуть бути прийняти до уваги. Не заперечувала при цьому проти ухвалення заочного рішення. Представники відповідача в судове засідання повторно не зявились за невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність. Згідно письмових заперечень представник ПАТ «Азовелектросталь», яка діє на підставі довіреності, [PERSON], не визнаючи заявлені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, зазначала, що обрахунок середнього заробітку позивачем було виконано не вірно, бо кількість робочих днів була обрахована у більшій кількості від фактичної кількості таких днів. Тому середній заробіток був вирахуваний у більшому розмірі ніж необхідно, тобто більше ніж необхідні 9333,45 грн. Також зазначала, що позивач не довів, що він зазнав моральних страждань на 10000 грн., бо не дав суду жодних доказів спричинення такої шкоди. Тому просила суд відмовити у задоволені поданого позову. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПрАТ «Азовелектросталь» з 13 липня 2009 року по 11 листопада 2014 року, що вбачається з копії рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 травня 2015 року, яким було встановлено ці обставини, тому згідно положень ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню (а. с. 5-9). Згідно довідки від 20 квітня 2015 року ПрАТ «Азовелектросталь» вбачається, що середньоденний заробіток [PERSON] на підприємстві-відповідача становив на момент його звільнення 266,67 грн., обрахований на підставі постанови КМУ від 6 лютого 1995 року № 100 (а. с. 26). На підставі рішення суду від 13 травня 2015 року за позовом [PERSON] на його користь з ПрАТ «Азовелектросталь» була стягнута заборгованість по зарплаті в сумі 10660,15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року в сумі 32533,74 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті, а також була стягнута моральна шкода в сумі 1000 грн. (а. с. 5-9). З матеріалів справи також вбачається, що позивачу, [PERSON], з боку ПрАТ «Азовелектросталь» заборгованість із заробітної плати на підставі рішення суду від 13 травня 2015 року була повністю сплачена лише 25 вересня 2015 року, що підтверджується випискою від 15 жовтня 2015 року по картковому рахунку [PERSON] в ПАТ «Приватбанк» (а. с. 10-11). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Однак за ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України по справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що ПАТ «Азовелектросталь» фактично розрахувалось із позивачем по виплаті йому заборгованості із заробітної плати лише 25 вересня 2015 року, то строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені та моральної шкоди позивачем не були пропущені. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 січня 2014 року по справі 6-144ц13, вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку із ним при звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Оскільки судом було встановлено, що до 13 травня 2015 року на підставі рішення суду від 13 травня 2015 року на користь [PERSON] судом вже було стягнуто середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні, то заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період з 13 травня 2015 року по 25 вересня 2015 року на його користь є обґрунтованими. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 13 травня 2015 року (з моменту ухвалення рішення судом від 13 травня 2015 року) до 25 вересня 2015 року (до моменту фактичної виплати заборгованості по заробітній платі позивачу) суд користується [PERSON] праці та соціальної політики України від 9 вересня 2014 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у проведенні розрахунку з позивачем після ухвалення рішення суду від 13 травня 2015 року до фактичної виплати боргу по зарплаті, що становить 95 днів. Виходячи з того, що за довідкою відповідача середньоденний заробіток [PERSON] становив 266,67 грн., то шляхом множення середньоденного заробітку позивача на визначену судом кількість робочих днів прострочки, суд дійшов висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку позивача становить 25333,65 грн. (95 днів х 266,67 грн. = 25333,65 грн.). З урахуванням переліченого сума середнього заробітку, що підлягає виплаті відповідачем на користь позивача, складає відповідно 25333,65 грн. Враховуючи, що з заробітної плати проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті ПАТ «Азовелектросталь» відповідних сум позивачу належить утримати передбачені законом податки та обов'язкові платежі. В той же час суд відхиляє посилання представника відповідача на надані суду графіки для працюючих осіб на підприємстві відповідача на 2015 рік із робочим днем 22 год. 6 хвилин та на 2014 рік із робочим днем 22 год., а також на табель обліку робочого часу [PERSON] за 2014 рік, як на підставу обрахунку середнього заробітку позивача, виходячи із кількості відпрацьованих за період з 13 травня 2015 року по 25 вересня 2015 року днів, що дорівнює 35 дням, оскільки це протирічить «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (а. с. 23, 24, 25). Так за п. п. 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, за яким зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Саме на підставі наведених норм бухгалтерією відповідача й було проведено обрахунок середньоденної заробітної плати позивача на підставі наявного окладу [PERSON] (а. с. 26). При цьому суд враховує, що робочий день [PERSON] на ПрАТ «Азовелектросталь» складався з 22 годин, тому з огляду на наведені норми та довідку відповідача про середньоденну заробітну плату позивача, слід дійти висновку, що при обрахунку середньої заробітної плати [PERSON] необхідно виходити саме з кількості робочих днів за пятиденним робочим тижнем, бо в іншому разі будуть суттєво порушені права звільненого працівника, оскільки розрахунку середньогодинної заробітної плати [PERSON] представниками ПрАТ «Азовелектросталь» суду не було надано. Також суд зазначає, що вказані обставини вже були встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 13 травня 2015 року, яке є чинним (а. с. 7). Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди за позовом [PERSON], суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тривалість порушення трудових прав [PERSON] з боку ПАТ «Азовелектросталь» свідчить про наявність моральних страждань позивача, а позбавлення останнього належної йому заробітної плати до 25 вересня 2015 року безумовно вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому свідчить про втрату позивачем нормальних життєвих зв'язків. За змістом ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином суд на підставі встановлених обставин справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди в сумі 10000 грн. підлягають частковому задоволенню, тобто в сумі 253,34 грн., що відповідає 1% від задоволених судом [PERSON] вимог про стягнення на його користь середнього заробітку, оскільки суд вважає, що саме у наведеному розмірі відшкодування відповідатиме глибині душевних страждань позивача внаслідок порушення його трудових прав. Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до чинної на момент ухвалення судового рішення редакції ч. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що відповідно становить на момент ухвалення рішення суду 487,20 грн. На підставі чинної на момент ухвалення судового рішення редакції ч. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що відповідно становить на момент ухвалення рішення суду 487,20 грн. Таким чином згідно ст. 88 ЦПК України з ПАТ «Азовелектросталь» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в загальному розмірі 974,40 грн., від сплати якого за законом позивача при звернені до суду із позовом було звільнено.

Outcome: partial