Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва, посилаючись на те, що з ПАТ «ММК ім. Ілліча» він перебував у трудових відносинах, та під час виконання трудових обовязків на посаді чабана-сторожа отримав трудове каліцтво. Так 3 квітня 2002 року бригада у складі позивача виконувала завантаження та транспортування сіна на гужовому транспорті до вівцетоварної ферми. Того дня близько 10-30 год. він керував гужовою повозкою, що була завантажена сіном та запряжена двома кіньми. У цей час в зустрічному напрямку на великій швидкості проїхав легковий автомобіль, в результаті чого коні злякались, тому різко повернули у бік, через що він не втримався на повозці та впав на дорогу, отримавши травму правої ноги. За вказаними обставинами було призначено розслідування нещасного випадку, результатами якого став висновок, за яким нещасний випадок, який стався 3 квітня 2002 року, було віднесено до нещасного випадку пов'язаного з виробництвом, про що складено [PERSON] № 27/1 від 6 квітня 2002 року за формою Н-1. В лікарні позивачу було встановлено діагноз: «Закритий двокістковий перелам правової гомілки зі зсувом». За первинним висновком МСЕК позивачу було встановлено 25% стійкої втрати працездатності, яка у подальшому була зменшена до 20% безстроково. У результаті вказаного трудового каліцтва позивач отримав психологічні страждання, які негативно впливають на спосіб життя, бо з моменту отримання травми і до теперішнього часу він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, відчуваючи роздратованість, загальну слабкість, що підсилюється при психоемоційному навантаженні або зміні погодних умов, що в цілому негативно впливає на стан позивача через неможливість повного відновлення його здоров'я. Наслідки отриманої травми також порушили професійні плани позивача, бо він вже не мав 100% своїх трудових можливостей. Усі наведені фактори викликають негативні емоції та переживання, тому позивачу приходиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вказував також, що вже на протязі 14 років він змушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються в сильних больових відчуттях, на підставі чого звертається до суду, для чого змушений був витратити кошти на надання йому правової допомоги. При цьому посилаючись на судову практику зазначав, що його моральні страждання він оцінює внаслідок трудового каліцтва у розмірі 25000 гри. Наводив також рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 та вказував, що завдання йому моральних та фізичних страждань внаслідок трудового каліцтва є доведеним. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача, який повинен відповідати за цим позовом на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції на момент встановлення розміру втрати позивачем працездатності), на його користь завдану трудовим каліцтвом моральну шкоду в сумі 25000 грн., яка відшкодовується незалежно від відшкодування йому майнової шкоди. В судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити вказану справу у його відсутність, при цьому за присутності його представника, підтримуючи заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача, який діє на підставі договору та довіреності, [PERSON], в судовому засіданні, наполягаючи на задоволенні поданого [PERSON] позову, пояснив, що позивач раніше не звертався за виплатою йому компенсації завданої трудовим каліцтвом моральної шкоди, яка є страховою виплатою, оскільки сподівався на покращення свого психоемоційного стану, який однак не поліпшився з часом. При цьому за відсутності у позивача юридичної освіти він не знав до звернення за правовою допомогою, що має право на отримання компенсації за свої страждання. Зазначав, що строки позовної давності до даної категорії справ не застосовуються за законом. Внаслідок встановлення рішенням МСЕК позивачу стійкої втрати працездатності довічно [PERSON] набув право на відшкодування з Фонду соціального страхування компенсації за завдані йому з 2002 року моральні страждання, що підтверджується медичною карткою позивача, який тривалий час лікувався від отриманої виробничої травми, від якої він ніколи до кінця не оговтається, оскільки втратив 20% працездатності. Таким чином просив суд задовольнити заявлені позивачем вимоги у повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи, Фонду соціального страхування, яка діє на підставі довіреностей, [PERSON], у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених вимог [PERSON] вказувала, що на момент отримання виробничої травми позивачем було обмежено строки отримання відшкодування моральної шкоди на підставі діючого в той час законодавства, тому просила суд застосувати до вимог [PERSON] строки позовної давності, відмовивши у задоволенні позову. На підставі переліченого представником було подано відповідні письмові клопотання. По суті заявлених позивачем вимог зазначала, що позов останнього безпідставний та не доведений жодними доказами. В обґрунтування цього вказувала, що умови праці позивача після його травмування на комбінаті «Ілліча» не змінились, він продовжив працювати на займаній до цього посаді, який при цьому після отримання виробничої травми не звертався ані до Фонду соціального страхування, ані до свого роботодавця протягом 14 років після отримання травми з вимогою відшкодувати йому моральні страждання, що може свідчити про те, що він не зазнав таких страждань, тому не має права на їх відшкодування. Тим більше позивач після отримання ушкодження роботу не змінив, отримавши необхідне майнове відшкодування. Вказувала, що у судове засідання позивач також не зявився, не надавши жодних пояснень в обґрунтування спричинення йому моральної шкоди. Додавала, що у рішенні МСЕК при визначенні ступеня втрати працездатності позивачем у 2002 році, не було визначено, що [PERSON] була завдана моральна шкода, або її розмір, хоча на МСЕК у той час покладався такий обовязок. Посилалась також на те, що Фонд соціального страхування взагалі не повинен відповідати за моральну шкоду позивача, оскільки це не входить до страхового відшкодування, бо в такому випадку повинен відповідати роботодавець. Просила відмовити у позові [PERSON], підтримавши також подані письмові заперечення відповідача. За письмовими запереченнями представника відповідача вбачається, що вважаючи заявлені вимоги необґрунтованими, він вказував, що [PERSON] з 2002 року знаходиться на обліку у відділенні Фонду соціального страхування у м. Маріуполі, отримуючи щомісячні страхові виплати у звязку із травмою на виробництві. Стверджував, що при проведені повторного медичному огляду в 2005 році стан позивача покращився, внаслідок чого йому було зменшено відсоток втрати працездатності з 25% до 20% за висновком МСЕК. Додавав, що відповідачем [PERSON] було сплачено одноразову страхову виплату у розмірі 8799,12 грн. Зауважував, що 1 січня 2015 року набрав чинності [PERSON] України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким було змінено [PERSON] України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», внаслідок чого тепер до страхових виплат Фонду соціального страхування відшкодування моральної шкоди не відноситься, яка натомість відшкодовується роботодавцем за положеннями Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України незалежно від часу завдання такої шкоди, тому бюджетом Фонду соціального страхування не передбачено витрат на відшкодування моральної шкоди. При цьому зазначав, що позивачем не було доведено завдання [PERSON] моральної шкоди, посилаючись на те, що після отримання виробничої травми він продовжив працювати за тими самими умовами праці, що були до його травмування. Також [PERSON] не надав висновку експерта, який би підтвердив, що позивачу було завдано моральну шкоду у зв'язку із травмою на виробництві, та що саме від цього він себе відчуває тепер некомфортно в точки зору психо-емоційного стану. Додавав, що при травмуванні позивача не було встановленні факту завдання йому моральної шкоди також медико-соціальною експертною комісією, яка за своїм висновком мала право таку шкоду встановлювати. Позивач також не надав жодних інших лікарських висновків про завдання йому такої шкоди в результаті трудового каліцтва. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник ПАТ «ММК імені Ілліча», який діє на підставі довіреності, [PERSON], підтримуючи позицію представника відповідача, вважав, що [PERSON] не набув права на отримання компенсації моральної шкоди внаслідок отриманої ним виробничої травми. Зазначав, що позивач не довів ані факту завдання йому моральних страждань, ані його розміру, оскільки відповідне експертне дослідження не було проведено. При цьому у отриманні травми був винен лише сам позивач, що було підтверджено висновками розслідування нещасного випадку на комбінаті «Ілліча», внаслідок чого ніхто окрім [PERSON] не повинен нести відповідальність по завданню йому моральної шкоди. Тому за відсутності провини комбінату просив суд відмовити у задоволенні поданого [PERSON] позову. Відповідно до письмових заперечень, представник ПАТ «ММК імені Ілліча», вказував також, що за ст. 440 ЦК (в редакції 1963 року), який діяв на момент отримання ушкодження позивачем, той, хто заподіяв шкоду, звільнявся від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Натомість за актом про нещасний випадок з [PERSON] було встановлено, що саме позивач винен у тому, що трапилось, бо порушив відповідні інструкції, тому ані відповідач, ані комбінат не повинні відшкодовувати йому моральну шкоду. Додавав, що МСЕК не встановила завдання позивачу моральної шкоди, та інших висновок лікарів про отримання моральних страждань в результаті каліцтва позивач також не надав, тому така шкода не підлягає відшкодуванню позивачу взагалі. З урахуванням наведеного просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За матеріалами справи було встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача вбачається, що він був прийнятий 1 березня 2000 року на роботу сторожем агроцеху № 14 у ВАТ «ММК імені Ілліча» та 1 квітня 2002 року був переведений на роботу чабаном-сторожем на ВТФ, а 8 листопада 2006 року був звільнений за власним бажанням (а. с. 6-7). За актом про нещасний випадок № 27/1 від 6 квітня 2002 року вбачається, що 3 квітня 2002 року близько 10-30 год. з [PERSON] на вівцетоварній фермі ВАТ «ММК імені Ілліча» стався нещасний випадок при наступних обставинах. 3 квітня 2002 року бригада у складі трьох осіб, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], за завданням [PERSON] виконувала завантаження та транспортування сіна на гужовому транспорті до вівцетоварної ферми. Біля 10-30 год. позивач керував гужовою повозкою, що була завантажена сіном та запряжена двома кіньми. У цей час в зустрічному напрямку на великій швидкості проїхав легковий автомобіль, внаслідок чого коні злякались та різко повернули у бік, через що позивач не втримався на повозці та впав на дорогу, отримавши травму правої ноги. Розслідуванням нещасного випадку було також встановлено, що [PERSON], керуючи кіньми, порушив п. 3.7.8 Інструкції з охорони праці БТІ 678-02-2000 по догляду за тваринами, якою заборонено підчас перевезення сіна знаходитися на повозці. На підставі цього комісія пришла до висновку, що саме невиконання позивачем інструкції з охорони праці стало причиною нещасного випадку, внаслідок чого [PERSON] отримав двокістковий перелам правої гомілки зі зсувом (а. с. 8-11). Аналогічний зміст та висновки містяться у акті комісії з розслідування нещасного випадку, що стався 3 квітня 2002 року з [PERSON], яким було встановлено, що відповідальним у такому нещасному випадку був саме позивач (а. с. 62-64). Відповідно до повідомлення ВАТ «ММК імені Ілліча» про нещасний випадок на виробництві від 3 квітня 2002 року, що стався з [PERSON], вбачається, що внаслідок отриманого ушкодження у вигляді закритого двокісткового переламу правої гомілки позивача було переведено на легку роботу з 18 липня 2002 року, та [PERSON] був з 3 квітня 2002 року по 17 липня 2002 року (86 днів) на лікарняному листі, внаслідок тимчасової непрацездатності (а. с. 60-61). На підставі висновку МСЕК за актом № 1518 від 9 жовтня 2002 року (серія 2-18 АВ № 051057) позивачу, [PERSON], було встановлено тимчасово 25% ступеня втрати професійної працездатності з 15 серпня 2002 року внаслідок трудового каліцтва від 3 квітня 2002 року та визначено необхідність лікування у травматолога (а. с. 66). Відповідно до протоколу № 12 засідання комісії з питань охорони праці ВАТ «ММК імені Ілліча» від 18 жовтня 2002 року було прийнято рішення про зниження позивачу, [PERSON], одноразової допомоги з отриманого ушкодження на 0,01% (а. с. 79). З дослідженої у судовому засіданні медичної карти № 60164 амбулаторного хворого, [PERSON], 1959 р. н., витребуваної з лікарської установи, вбачається, що позивач проходив лікування в травматологічному відділені лікарні № 4 міста Маріуполя від отриманої ним виробничої травми з 3 квітня 2002 року до 16 квітня 2002 року на стаціонарі внаслідок двокісткового переламу правої гомілки зі зсувом, виконуючи відповідні процедури та вказівки лікарів, отримуючи пори цьому відповідні медикаменти. [PERSON] у подальшому проходив лікування від отриманої виробничої травми з 12 вересня 2002 року по 3 жовтня 2002 року. Згодом позивачу в 2005 році було поставлено діагноз: посттравматичний ДОН правого гомілкового суглобу. При проведенні повторного медичного огляду [PERSON], який був проведений 7 грудня 2005 року, позивачу за актом МСЕК № 2084 було встановлено 20% ступеня втрати професійної працездатності з 22 жовтня 2005 року безстроково (серії № ДОН-04 № 073492) (а. с. 12). На підставі ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі за текстом рішення [PERSON]) (в редакції 2002 року - на момент отримання [PERSON] трудового каліцтва) завданнями страхування від нещасного випадку були, серед іншого, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. Згідно із п. «е» ч. 1 ст. 21 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) в разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За ст. 28 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) страховими виплатами є грошові суми, які згідно із ст. 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 6 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) страховиком є Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Згідно із ст. 13 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці». Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. На підставі ст. 14 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть. При цьому за ч. 3 ст. 34 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Відповідно до ст. 30 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року) ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги. За п. 3.8 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків», затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 212 від 22 листопада 1995 року (в редакції 2002 року), під моральною шкодою розуміють фізичні і моральні страждання, спричинені потерпілому в результаті трудового каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Суд зазначає, що згідно із рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 по справі № 1-9/2004 вбачається, що положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та ч. 3 ст. 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом). Крім цього згідно із п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» на підставі ст. ст. 1, 5 та ч. 3 ст. 28 [PERSON] Закону страхова виплата за моральну шкоду провадиться потерпілому незалежно від втрати ним професійної працездатності, а порядок і розміри виплат, передбачені ч. 3 ст. 34 цього Закону, застосовуються лише при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. Таким чином на підставі положень ст. 34 [PERSON] Закону (в редакції 2002 року), рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року та розяснень Верховного Суду України вбачається, що посилання представників відповідача та третьої особи на те, що [PERSON] повинен був звернутися до Фонду соціального страхування із заявою з викладом характеру заподіяної йому моральної (немайнової) шкоди, подавши при цьому відповідний висновок МСЕК або інших медичних органів чи лікарів, не ґрунтується на законі та є безпідставним внаслідок заподіяння [PERSON] виробничої травми, яка призвела до стійкої втрати останнім професійної працездатності. Також у своєму рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено [PERSON] Законом, та є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника (Розділ 3). При цьому Конституційний Суд України зазначив, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності, тому встановлення Законом обовязку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (Розділ 4). Таким чином доводи представників відповідача та третьої особи щодо того, що [PERSON] не зазнав моральних страждань та не довів цього не ґрунтуються на законі, оскільки ушкодження здоровя позивача під час виконання ним трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинило йому моральні страждання. На підставі ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Натомість порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Конституційний Суд України у рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 звернув увагу на те, що передбачені ст. 237-1 КЗпП та ст. 1167 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обовязковому соціальному страхуванню відповідно до [PERSON] Закону. Враховуючи наведене суд відхиляє посилання представника відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України та Цивільного кодексу України, бо наведені нормативні акти не застосовується до осіб, що підлягають обовязковому соціальному страхуванню, оскільки для таких осіб переважному застосуванню підлягають норми [PERSON] Закону. Відповідно до ст. 440-1 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину діяннями іншої особи, яка порушила його законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. При цьому розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше 5 (п'яти) мінімальних розмірів заробітної плати. Однак на підставі ст. 153 Кодексу Законів про Працю України (далі за текстом рішення - КЗпП) забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Натомість посилання представника ПАТ «ММК імені Ілліча» на вказані положення ЦК (в редакції 1963 року), за якими повинна бути наявність провини роботодавця у трудовому каліцтві позивача, не можуть бути узяті судом до уваги на підставі того, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються [PERSON] Законом, безпосередньо ст. 13 якого визначено, що нещасний випадок, що стався внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці самим застрахованим, також є страховим випадком, а тому порушення позивачем правил охорони праці, яке спричинило нещасний випадок, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед [PERSON] При цьому забезпечення безпечних умов праці, в тому числі позивача, покладалось на роботодавця, ПАТ «ММК імені Ілліча». На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» з 1 січня 2015 року втратив чинність [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», замість якого з 1 січня 2015 року діє [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Так за ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Суд при цьому зазначає, що за ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також на підставі ст. 5 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (далі за текстом рішення Постанова про відшкодування шкоди) вбачається, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про охорону праці», Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить [PERSON] Закону. За п. 1-1 Постанови про відшкодування шкоди вбачається, що спори щодо розміру шкоди та права на її відшкодування у вигляді страхових виплат на підставі [PERSON] Закону між особами (які підлягають страхуванню від нещасного випадку, членами сім'ї чи утриманцями таких осіб, особами, які добровільно застрахувалися від зазначених випадків) та страховиком розглядаються судами в позовному провадженні за загальними правилами. На підставі п. 1-2 Постанови про відшкодування шкоди вбачається, що спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Відповідно до п. 11 Постанови про відшкодування шкоди право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Крім цього відповідно до «Аналізу судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків» від 26 березня 2012 року Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що при вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди правильно виходити з вимог ст. ст. 21, 28, 34 [PERSON] Закону в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. При цьому за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент предявлення позову. Тому потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху незалежно від моменту звернення до суду або дати ухвалення судового рішення, на підставі чого потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку втрату працездатності у звязку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 1 квітня 2001 року до 31 грудня 2005 року. Таким чином, оскільки [PERSON] було встановлено висновком МСЕК стійку втрату ним 25% професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва саме 9 жовтня 2002 року, внаслідок чого у позивача виникло право на отримання компенсації понесених моральних страждань, то такий спір повинен вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на 9 жовтня 2002 року, оскільки [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в даному випадку не має зворотної дії у часі, бо в іншому випадку порушувався б принцип правової визначеності. Крім цього положення ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині проведення відшкодування моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва незалежно від часу настання страхового випадку на підставі Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України також суперечать рішенню Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004. Таким чином на підставі переліченого суд встановив на підставі досліджених доказів по справі, що нещасний випадок, який стався 3 квітня 2002 року з [PERSON] та призвів до виробничої травми позивача, що підтверджено актом розслідування нещасного випадку, завдавши йому моральних страждань, є страховим випадком, внаслідок чого відповідач, як страховик, повинен на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції 2002 року) відшкодувати заподіяну цим ушкодженням моральну шкоду [PERSON] шляхом проведення страхової виплати позивачу. Згідно із ст. 83 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. За п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). Натомість до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Крім цього за п. 3 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. На підставі наведених норм та розяснень Верховного Суду України подані до суду письмові клопотання представників відділень виконавчих дирекцій в місті Маріуполі та у Володарському районі Донецької області Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про застосування до наявного спору трирічного загального строку позовної давності не підлягають задоволенню, оскільки щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються. Згідно із ст. 23 Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням викладеного в результаті встановленого трудового каліцтва [PERSON] суд дійшов висновку, що позивач зазнав страждань, що негативно впливають на його життя, оскільки до теперішнього часу [PERSON] відчуває роздратованість, слабкість та наслідки отриманої виробничої травми, що виражається у больових відчуттях. При цьому суд враховує, що позивач позбавлений можливості повного відновлення свого здоров'я, яке він мав до отримання ушкодження, що впливає трудові можливості останнього. Усі ці фактори достатньою мірою на думку суду викликають негативні переживання у позивача, що свідчить про порушення його нормальних життєвих зв'язків, тому [PERSON] доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд при визначенні розміру відшкодування позивачу його моральних страждань враховує, що нещасний випадок на виробництві стався через невиконання ним інструкцій з охорони праці, що після виробничої травми займана позивачем посада не змінилась, що протягом 14 років він не звертався за отриманням страхових виплат з приводу завданих моральних страждань, що не приймав участь у судовому засіданні на підтвердження викладених у позовній заяві фактах та у теперішній час до страхових виплат відповідачем не відноситься відшкодування моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва. Також при визначенні розміру страхової виплати позивачу суд враховує відсоток стійкої втрати ним професійної працездатності та безстроковість такої втрати для [PERSON], тривалість його лікування від отриманої ним виробничої травми та проходженням відновлення у посттравматичний період. На підставі наведеного, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд за встановлених обставин справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування завданої йому в результаті трудового каліцтва моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 5000 грн., оскільки суд вважає, що саме у наведеному розмірі відшкодування моральної шкоди відповідатиме глибині душевних страждань [PERSON] внаслідок отриманого ним 3 квітня 2002 року трудового каліцтва.

Outcome: partial