Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по невиплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, посилаючись на те, що з 29 липня 2008 року він був прийнятий на посаду аналітика консолідованої інформації управління на ПАТ «Азот» в м. Черкаси. 01 травня 2013 року був переведений на посаду заступника начальника відділу бюджетування та контролінгу на вказаному підприємстві. Згідно наказу № 528-ВК від 17 травня 2017 року він був звільнений з посади заступника начальника відділу бюджетування та контролінгу з 26 травня 2017 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України за особистою заявою. Звільнення відбулося з виплатою компенсації за 17 календарних днів за невикористану відпустку за період з 29 липня 2016 року по 26 травня 2017 року. Проте з часу звільнення з роботи відповідач частково виконував свої зобов'язання щодо вивільнення працівників та перерахував йому на картковий рахунок кошти за попередні місяці роботи, іншу суму заборгованості по заробітній платі в сумі 20 979 грн. 88 коп. виплачено не було, яку просить стягнути з відповідача на його користь. Оскільки, відповідач не провів розрахунок в день звільнення, він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку, тому просить також стягнути також з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 64 708 грн. 20 коп. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 108 451 грн. 44 коп. та 29 835 грн. 82 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а всього 138 286 грн. 26 коп. Представник відповідача Козовий О.Д. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі та, як наслідок, виникнення зобов'язання щодо сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні утворилися у зв'язку з тим що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «АЗОТ», а також вартості імпортних мінеральних добрив. Відповідач не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об'єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов'язань по сплаті суми заробітної плати. Розмір заявленої до стягнення позивачем суми середнього заробітку значно більший розміру самої заборгованості по заробітній платі, то відповідно нарахована позивачем компенсація в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, з 29 липня 2008 року [PERSON] був прийнятий на посаду аналітика консолідованої інформації управління на ПАТ «Азот» в м. Черкаси. 01 травня 2013 року позивач був переведений на посаду заступника начальника відділу бюджетування та контролінгу на вказаному підприємстві. Згідно наказу № 528-ВК від 17 травня 2017 року [PERSON] був звільнений з посади заступника начальника відділу бюджетування та контролінгу з 26 травня 2017 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України за особистою заявою. Звільнення відбулося з виплатою компенсації за 17 календарних днів за невикористану відпустку за період з 29 липня 2016 року по 26 травня 2017 року. Проте з часу звільнення з роботи відповідач частково виконував свої зобов'язання щодо вивільнення працівників та перерахував позивачу на картковий рахунок кошти за попередні місяці роботи, інша суму заборгованості по заробітній платі залишилася не виплаченою. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно Довідки ПАТ «Азот» № 644 від 01 грудня 2017 року станом на 01 грудня 2017 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає за лютий 2017 року - 3 906 грн. 88 коп., за березень - 9 420 грн. 78 коп., за квітень - 7 652 грн. 22 коп., за травень - 8 855 грн. 94 коп. Загальна сума заборгованості становить 29 835 грн. 82 коп. Остаточний розрахунок з виплати заробітної плати в повному обсязі до теперішнього часу з позивачем не проведений, що визнається сторонами, а тому позовна вимога про стягання заборгованості по заробітній платі в сумі 29 835 грн. 82 коп., підлягає до задоволення. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Згідно правової позиції у справі за № 6-113цс16, викладеної у постанові Верховного Суду України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за два останніх місяці ділиться на кількість робочих днів за останні два місяці (березень 2017 року - 16 176 грн. 93 коп. - 22 робочих дні; квітень 2017 року - 13 301 грн. 44 коп. - 19 робочих дні; 16 176,93+13 301,44/41 = 718.98 грн.). Тому середньоденний заробіток позивача становив 718.98 грн. З липня 2017 року по дату винесення рішення - 08 лютого 2018 року кількість днів затримки становить 150 днів, а саме: липень - 16 днів, серпень - 22, вересень - 21, жовтень - 21, листопад - 22 дні; грудень - 21 день, січень - 21 день, лютий - 6 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримку розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 107 847 грн. (150 днів х 718,98 грн. = 107 847 грн.). Доводи відповідача стосовно того, що суд обов'язково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року №13. За змістом зазначених норм, справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов'язкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже, визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1 762 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107 847 грн., який визначений без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів та 29 835 грн. 82 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а всього 137 682 грн. 82 коп.

Outcome: approved