Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 02.07.2001 р. між позивачем та ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД» - відповідач було укладено договір найму. За умовами цього договору ТОВ - відповідач передав позивачу [PERSON] у безоплатне володіння, користування та розпорядження належне Товариству майно - 8/47 часток прибудованої підземної автостоянки, що знаходиться по [ADDRESS] а саме: стояночні машино-місця № 12, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31, що підтверджується актом прийому-передачі майна від 02.07.2001 р., загальна вартість, яких не була визначена договором найму. Позивач вважає, що підписом під цим Договором відповідач - ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» підтвердило передачу нерухомого майна, а позивач [PERSON] - його прийняття (п. 2 Договору). Домовленістю між сторонами було визначено, що позивач [PERSON] зобов'язаний нести всі витрати по утриманню майна і проводити поточний та капітальний ремонт тощо. При цьому відповідач після підписання цього Договору не буде нести будь-які витрати, пов'язані із цим майном, включаючи претензії третіх осіб (комунальних служб тощо), реєстраційні, нотаріальні витрати тощо (п. 4 Договору). Також позивач вважає, що уклавши цей договір, відповідач - Товариство передало виключні права на вказане майно наймачу ([PERSON].), позбавивши себе будь-яких витрат стосовно нього. Як вбачається із позову, п. 6 Договору встановлено, що він укладений на 1 р. з моменту підписання. Продовженню не підлягає інакше як за обопільною згодою сторін, викладеною в окремому документі, який стає невід'ємною частиною цього Договору. Наймодавець заперечує проти поновлення строку користування на невизначений строк без його письмової згоди. П. 8 Договору також передбачено, що в день закінчення дії Договору [PERSON] зобов'язаний повернути майно Товариству в стані не гіршому ніж воно було, що визначається в п. 9 цього Договору. При цьому п. 9 Договору встановлюється, що передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється за актом, який має бути підписано обома сторонами. Як вказує позивач, 16.07.2001 р. сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору найму від 02.07.2001 р. Була змінена назва основної угоди на «Договір найму з наступним переходом права власності». П. 1-6, 10 Договору найму від 02.07.2001 р. залишено без змін. При цьому п. 7 викладено в новій редакції: «7. 02.07.2002 р. - право власності на майно автоматично переходить до Наймача ([PERSON].) і цей Договір вважається виконаним та таким, що припинив свою дію на наступний день після цього.». П. 8 викладено в новій редакції: «8. 03.07.2002 р. - [PERSON] зобов'язаний повернути майно Товариству, що визначається в п. 9 цього Договору.». П. 9 було викладено в такій редакції: «9. По закінченню Договору передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється шляхом передачі правомочностей володіння та користування без права розпорядження майном без згоди [PERSON] Передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється разом з обов'язками, передбаченими п. 4 цього Договору. При цьому, право власності на майно, згідно п. 7 даного Договору, лишається за Наймачем ([PERSON])». Позивач вважає, що договором в редакції Додаткової угоди від 16.07.2001 р. було передбачено автоматичний перехід права власності на стояночні місця по закінченню найму [PERSON], а також повернення майна до Товариства на наступний день після переходу права власності до [PERSON] лише у користування, залишаючи при цьому право власності за [PERSON] та покладаючи на Товариство всі витрати по утриманню майна. Як вбачається з позову, стояночні машино-місця були передані [PERSON] в момент укладання та підписання договору, що підтверджується п. 2 Договору та актом прийому-передачі. 22.07.2001 р. сторонами Договору було укладено додаткову угоду № 2 до Договору найму від 02.07.2001 р. (Договору найму з наступним переходом права власності). При цьому додатковою угодою в Договір було внесено наступні зміни: п. 1, 1.1, 2, 3, 4.5.10 договору залишені без змін; в п. 6 встановлено замість однорічного строку дії - 9 міс.; п. 7 викладено в новій редакції: «7. 23.10.1997 р. - право власності на майно автоматично переходить до [PERSON] і цей Договір вважається виконаним та таким, що припинив свою дію на наступний день після цього.»; п. 8 викладено в новій редакції: «Відповідно до змісту цього Договору майно, визначене в п. 1 Договору, після закінчення, передбаченого в п. 6 Договору строку, поверненню до Товариства не підлягає.»; п. 9 виключено із тексту Договору. Таким чином позивач [PERSON] вважає, що після закінчення дії Договору найму з наступним переходом права власності в редакції Додаткової угоди від 16.07.2001 р. та Додаткової угоди № 2 від 22.07.2001 р., тобто з 03.04.2002 р., позивач [PERSON] добросовісно володів вищевказаними стояночними місцями. Тому просить суд визнати за собою право власності на 8/47 часток прибудованої підземної автостоянки, що знаходиться по [ADDRESS], а саме: стояночні машино-місця № 12, 24, 25-29, 31. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному об'ємі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та вказав, що попередній керівник відповідача не мав усіх повноважень щодо укладення таких угод. Суд, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що 02.07.2001 р. між позивачем [PERSON] та ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД» - відповідачем було укладено договір найму. За умовами цього договору ТОВ - відповідач передав позивачу [PERSON] у безоплатне володіння, користування та розпорядження належне Товариству майно - 8/47 часток прибудованої підземної автостоянки, що знаходиться по [ADDRESS] а саме: стояночні машино-місця № 12, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31, що підтверджується актом прийому-передачі майна від 02.07.2001 р., загальна вартість, яких не була визначена договором найму. Як з'ясовано судом, домовленістю між сторонами було визначено, що позивач [PERSON] зобов'язався нести всі витрати по утриманню майна і проводити поточний та капітальний ремонт тощо. При цьому відповідач після підписання цього Договору не буде нести будь-яких витрат, пов'язаних із цим майном, включаючи претензії третіх осіб (комунальних служб тощо), реєстраційні, нотаріальні витрати тощо (у відповідності до п. 4 Договору). Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю. Як вбачається з матеріалів справи, п. 6 Договору було встановлено, що він укладений на 1 р. з моменту підписання. Продовженню не підлягає інакше як за обопільною згодою сторін, викладеною в окремому документі, який стає невід'ємною частиною цього Договору. Наймодавець заперечує проти поновлення строку користування на невизначений строк без його письмової згоди. П. 8 Договору також передбачено, що в день закінчення дії Договору [PERSON] зобов'язаний повернути майно Товариству в стані не гіршому ніж воно було, що визначається в п. 9 цього Договору. При цьому п. 9 Договору встановлюється, що передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється за актом, який має бути підписано обома сторонами. При цьому, як з'ясував суд, 16.07.2001 р. сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору найму від 02.07.2001 р. Була змінена назва основної угоди на «Договір найму з наступним переходом права власності». П. 1-6, 10 Договору найму від 02.07.2001 р. залишено без змін. При цьому п. 7 викладено в новій редакції: «7. 02.07.2002 р. - право власності на майно автоматично переходить до Наймача ([PERSON].) і цей Договір вважається виконаним та таким, що припинив свою дію на наступний день після цього.». П. 8 викладено в новій редакції: «8. 03.07.2002 р. - [PERSON] зобов'язаний повернути майно Товариству, що визначається в п. 9 цього Договору.». П. 9 було викладено в такій редакції: «9. По закінченню Договору передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється шляхом передачі правомочностей володіння та користування без права розпорядження майном без згоди [PERSON] Передача майна від [PERSON] до Товариства здійснюється разом з обов'язками, передбаченими п. 4 цього Договору. При цьому, право власності на майно, згідно п. 7 даного Договору, лишається за Наймачем ([PERSON])». Суд вважає, що договором в редакції Додаткової угоди від 16.07.2001 р. було передбачено автоматичний перехід права власності на стояночні місця по закінченню найму [PERSON], а також повернення майна до Товариства на наступний день після переходу права власності до [PERSON] лише у користування, залишаючи при цьому право власності за [PERSON] та покладаючи на Товариство всі витрати по утриманню майна. Як вбачається з пояснень, стояночні машино-місця були передані [PERSON] в момент укладання та підписання договору, що підтверджується п. 2 Договору та актом прийому-передачі. 22.07.2001 р. сторонами Договору було укладено додаткову угоду № 2 до Договору найму від 02.07.2001 р. (Договору найму з наступним переходом права власності). При цьому додатковою угодою в Договір було внесено наступні зміни: п. 1, 1.1, 2, 3, 4.5.10 договору залишені без змін; в п. 6 встановлено замість однорічного строку дії - 9 міс.; п. 7 викладено в новій редакції: «7. 23.10.1997 р. - право власності на майно автоматично переходить до [PERSON] і цей Договір вважається виконаним та таким, що припинив свою дію на наступний день після цього.»; п. 8 викладено в новій редакції: «Відповідно до змісту цього Договору майно, визначене в п. 1 Договору, після закінчення, передбаченого в п. 6 Договору строку, поверненню до Товариства не підлягає.»; п. 9 виключено із тексту Договору. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 128 ЦК України (в редакції 1963 р.), чинної на момент укладання та виконання Договору, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором, тобто державну реєстрацію нерухомого майна ЦК України (в редакції 1963 р.) не передбачав. Як з'ясував суд, з 03.08.2004 р. набрав чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р., який сформував систему і порядок державної реєстрації прав на нерухомість, чим виконані вимоги ст. 182 ЦК України. У відповідності до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпорядженням Мінської РДА м. Києва від 08.08.1996 р. № 621 було затверджено Акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, а саме Акт державної приймальної комісії про приймання в експлуатацію в липні 1996 р. гуртожитку державної академії легкої промисловості України по вул. Тимошенко 2 загальною площею 13268 кв.м., 14-16 поверхів з прибудованою підземною автостоянкою. Актом про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта № 23 від 10.07.1996 р., визначено, що об'єкт, який приймається в експлуатацію має, зокрема, такі показники: підземна автостоянка на 47 місць. Таким чином суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача щодо визнання за ним право власності на 8/47 часток прибудованої підземної автостоянки, що знаходиться по [ADDRESS] а саме: стояночні машино-місця № 12, 24, 25-29, 31 підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved