Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації в якому посилаючись на те, що відповідач, будучи співробітником ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна» шляхом направлення 08.06.2017 року з робочої електронної адреси листів на адресу засновників - керівників вказаної компанії, поширив негативні дані про позивача, як директора, а саме: на електронну адресу [PERSON] - виконавчого віце - президента по продажам в Європі та Латинській Америці, член Виконавчого комітету, [PERSON] - менеджер з продажу групи товарів, [PERSON] - директор з продажу та дистрибуції в Центральній та Східній Європі країнах Балтії, Чехії, Хорватії, Угорщині, Словакії, Польщі, Румунії, Україні. Зазначав, що вказані листи мали негативну та недостовірну інформацію та таку, яка завдає істотної шкоди діловій репутації позивача, а саме наступні висловлювання: «В [PERSON] Всегда было 2 личных счета в банке где находились деньги от продажи товара с Нормарка под высокие проценты»; «Только за последние 8 лет «кланом» [PERSON]: построена гостиница в Крыму - стоимостью 700 тыс. эвро, приобретено 3 квартиры в Киеве - каждая по 130 тыс. эвро, приобретено 2 авто - 27 тыс. эвро, куплена туристическая компания «Flyaway» за 200 тыс. эвро - руководит дочь [PERSON]. Находится на Хрещатике»; Окрім того, відповідач поширив негативну інформацію відносно позивача через свою сторінку в соціальній мережі «Facebook», а саме: в публікації від [INFO] року (публікація №4) ([INFO]) «Если честно никогда не мог себе представить что выйду в суд против международной компании, типа RAPALA которая в поисках защиты репутации защищает своего сотрудника. Хоть он и пидар с 20 летним стажем»; в публікації від [INFO] року (публікація №4) ([INFO]) : «[PERSON] ты ватник в вышиванке, человек которого не за что уважать»; в публікації від [INFO] року (публікація №2) ([INFO]) : «Вопрос в том что это не дача а гостиница. Получение прибыли, сокрытие доходов от налоговой Украины, оплата налогов в Россию финансирование русской армии и днр. Это предатели родины. За это раньше расстреливали»; в публікації від [INFO] року (публікація №3) ([INFO]): «[PERSON] запретил сотрудникам компании со мной общатся». Зазначав, що розповсюдження негативної та неправдивої інформації відносно позивача, порушує честь, гідність та ділову репутацію останнього, тому така поширена інформація має бути визнана недостовірною та негативною, стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., 2040 грн. судового збору та 16640 грн. - витрат, пов'язаних із оплатою правничої допомоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вказував на те, що здійснені відповідачем дії щодо поширення відносно позивача негативної та недостовірної інформації порушують права останнього. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідач, після початку розгляду справи по суті (28.11.2017 року) пояснив, що дійсно, ним було направлено вказані позивачем електронні листи на адреси засновників - керівників ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна», та дійсно ним була поширена інформація про яку зазначає позивач, в соціальній мережі «Facebook» однак, така інформація носить оціночний характер, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. В процесі розгляду справи відповідач та його представник вказували на те, що відповідач, при наданні в суді особистих пояснень відносно заявлених позовних вимог помилково визнав ті обставини, що саме ним було розповсюджено зазначену позивачем інформацію. Припустили, що сторінку відповідача у соціальній мережі «Facebook» могли зламати невідомі особи, з метою створення доказів, начебто поширення відповідачем недостовірної та негативної інформації відносно позивача. Зазначали, що жодних листів, на які вказує позивач він на зазначені адреси не направляв, а докази про наявність та направлення таких листів, не можуть братися судом до уваги. Разом із цим, незважаючи на відсутність в діях відповідача ознак порушень прав позивача, вказували на те, що поширена інформація носить оціночний характер. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 22.05.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви відповідача від визнання обставин, які були ним визнані в судовому засіданні, що відбулося 28.11.2017 року де він повністю визнав те, що дійсно направляв на зазначені позивачем електронні адреси листи з інформацією, яка на думку позивача містить недостовірну та негативну інформацію відносно нього, та саме він на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook», у вказаний позивачем період, розміщував публікації, які на думку позивача містять негативну та недостовірну інформацію відносно нього. Вказана ухвала суду мотивована тим, що в судовому засіданні з пояснень сторони відповідача було встановлено, що така заява подана не тому, що відповідач визнав вказані обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, а у зв'язку із тим, що після вступу представника відповідача до участі у справі, ним було вироблено іншу позицію захисту, яка не передбачає визнання відповідачем факту поширення ним інформації, яку позивач просить визнати негативною та недостовірною. Окрім цього сторона відповідача заперечувала проти задоволення вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, вказували про недоведеність позивачем понесення таких витрат, на невідповідність доказів, якими позивач такі витрати підтверджує. Зазначені обставини містяться і у відзиві, який було надано суду. Заслухавши позицію сторони позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивач є керівником ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна», а засновником вказано підприємства є компанія «Рапала Шімано Іст Юороуп ОЮ», Фінляндія (а.с.15-19). Наказом від 13.06.2017 року №07/06/2017 відповідача було звільнено із займаної посади (менеджера з реклами) в ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ (прогул без поважних причин). 08.06.2017 року з службової електронної адреси, яка була закріплена за відповідачем ([INFO]) (а.с.114) на електронні адреси [INFO] ([PERSON] - виконавчого віце - президента по продажам в Європі та Латинській Америці, член Виконавчого комітету), [INFO] ([PERSON] - менеджер з продажу групи товарів) та [INFO] ([PERSON] - директор з продажу та дистрибуції в Центральній та Східній Європі країнах Балтії, Чехії, Хорватії, Угорщині, Словакії, Польщі, Румунії, Україні) було направлено листи із вкладеннями (ЛИСТ (1).docx., ЛИСТ.docx) (публікація 1) (а.с.20-30), які, окрім іншого містять висловлювання наступного змісту: «В [PERSON] Всегда было 2 личных счета в банке где находились деньги от продажи товара с Нормарка под высокие проценты»; «Только за последние 8 лет «кланом» [PERSON]: построена гостиница в Крыму - стоимостью 700 тыс. эвро, приобретено 3 квартиры в Киеве - каждая по 130 тыс. эвро, приобретено 2 авто - 27 тыс. эвро, куплена туристическая компания «Flyaway» за 200 тыс. эвро - руководит дочь [PERSON]. Находится на Хрещатике». Вказані твердження щодо діяльності позивача, як керівника дочірнього підприємства, на думку останнього, є негативною та недостовірною інформацією, оскільки містять чітку вказівку на джерело надходження коштів та його незаконне збагачення, чого позивач не робив. Окрім цього, під час розгляду справи було, зі слів самого відповідача та інших наданих суду доказів було встановлено, що відповідач є зареєстрованим користувачем соціальної мережі «Facebook», і користується нею під іменем користувача «[PERSON]». З матеріалів справи убачається, що в липні 2017 року в соціальній мережі «Facebook» від імені користувача «[PERSON]» було розміщено ряд публікацій і дописів (а.с. 31-41), які на думку позивача порушують його права, а саме: в публікації від [INFO] року (публікація №2): «Вопрос в том что это не дача а гостиница. Получение прибыли, сокрытие доходов от налоговой Украины, оплата налогов в Россию финансирование русской армии и днр. Это предатели родины. За это раньше расстреливали»; в публікації від [INFO] року (публікація №3): «[PERSON] запретил сотрудникам компании со мной общаться»; в публікації від [INFO] року (публікація №4): «Если честно никогда не мог себе представить что выйду в суд против международной компании, типа RAPALA которая в поисках защиты репутации защищает своего сотрудника. Хоть он и пидар с 20 летним стажем»; в публікації від [INFO] року (публікація №4): «[PERSON] ты ватник в вышиванке, человек которого не за что уважать»; Зі змісту розміщених статей убачається, що в них йде мова саме про позивача, його родичів та його діяльність на посаді керівника ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна». Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова Пленуму ВСУ) визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Враховуючи специфіку даної категорії справ, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як вже було вказано, в судовому засіданні, яке відбулося 28.11.2017 року відповідач визнав ту обставину, що саме ним було поширено зазначену позивачем інформацію. Докази, які містять матеріали справи підтверджують факт поширення вказаної інформації саме відповідачем. Та обставина, що відповідач 08.06.2017 року перебував на лікарняному, не спростовує того факту, що саме з його службової електронної поштової скриньки на адресу інших осіб були направлені листи, які в тому числі містять, на думку позивача негативну та недостовірну інформацію відносно останнього. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач саме 08.06.2017 року не мав доступу до своєї службової електронної поштової скриньки. Враховуючи визнання відповідачем факту того, що саме він 08.06.2017 року зі своєї службової електронної поштової скриньки направив вказані вище електронні листи, та відсутності інших доказів, які б спростовували визнані відповідачем обставини, суд приходить до висновку про те, що саме відповідач поширив інформацію, яку позивач вважає недостовірною та негативною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Ця ж обставина стосується і розміщення відповідачем інформації в соціальній мережі «Facebook» від користувача «[PERSON]», оскільки відповідачем було визнано факт розміщення ним такої інформації в соціальній мережі та відсутності доказів на спростування зазначених тверджень. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідач, під час розгляду справи вказував, окрім іншого на те, що така інформація є оціночним судженням. В силу положень ст. 62 Конституції України, якою закріплено один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а також відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію. Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов'язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Тому, поширення відповідачем щодо позивача інформації про діяльність позивача, яка має обвинувальний нахил і сприймається, як звинувачення позивача у вчиненні злочинів (кримінальних правопорушень) без належної перевірки цієї інформації компетентними органами, не може вважатися оціночними судженнями на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію», оскільки такі фактичні твердження відповідача можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, здійснивши відповідну перевірку істинності фактів. Матеріали справи не містять даних про те, що органами, до компетенції яких чинним законодавством України віднесена перевірка обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, виявлено будь-які ознаки кримінальних правопорушень, про які йдеться в поширеній інформації, щодо позивача. Так як і не міститься інформації щодо виявлення дисциплінарних проступків з боку позивача внаслідок його професійної діяльності як керівника ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна». Матеріали справи містять докази того, що 19.10.2017 року відповідач звертався до ДФС Київської обл. із заявою щодо діяльності позивача та інших осіб, яка на його думку містить ознаки кримінального правопорушення. 17.10.2017 року він звертався до управління з питань праці із скаргою про невиплату йому заробітної плати та незаконне звільнення з вимогою, провести перевірку діяльності ДП «ВМС - Вотер КуінУкраїна» та вжити відповідних заходів реагування. Також відповідач звертався із відповідними заявами до Київської місцевої прокуратури №5 (а.с.84-91). На момент розгляду справи стороною відповідача не було надано жодних доказів, які б підтвердили обставини, на які він посилався у зверненнях до компетентних органів. В той же час, стороною позивача надані докази того, що позивач раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягався, відомостей відносно кримінальних правопорушень, вчинених позивачем до ЄРДР не вносилося, а кримінальних проваджень щодо правопорушень, які вчинені [PERSON] не розслідуються (а.с. 62-70). Крім того, відповідачем не надано жодних доказів про майно позивача, стосовно набуття та використання якого, йде мова в публікації №1 («В [PERSON] Всегда было 2 личных счета в банке где находились деньги от продажи товара с Нормарка под высокие проценты»; «Только за последние 8 лет «кланом» [PERSON]: построена гостиница в Крыму - стоимостью 700 тыс. эвро, приобретено 3 квартиры в Киеве - каждая по 130 тыс. эвро, приобретено 2 авто - 27 тыс. эвро, куплена туристическая компания «Flyaway» за 200 тыс. эвро - руководит дочь [PERSON]. Находится на Хрещатике»). Отже, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на те, що позивач дійсно вчинював ті дії, про які йдеться в його публікаціях №2 та №1 (в публікації від [INFO] року (публікація №2): «Вопрос в том что это не дача а гостиница. Получение прибыли, сокрытие доходов от налоговой Украины, оплата налогов в Россию финансирование русской армии и днр. Это предатели родины. За это раньше расстреливали» Постановою Пленуму ВСУ роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача стосовно визнання інформації, розміщеної відповідачем в публікаціях №1 та №2 недостовірною та негативною підлягають задоволенню. Стосовно інформації, яка міститься в публікації №4, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, [INFO] року відповідач, через власну сторінку в соціальній мережі «Facebook» від імені користувача «[PERSON]» здійснив публікації та дописи, а саме: «Если честно никогда не мог себе представить что выйду в суд против международной компании, типа RAPALA которая в поисках защиты репутации защищает своего сотрудника. Хоть он и пидар с 20 летним стажем»; «[PERSON] ты ватник в вышиванке, человек которого не за что уважать». Термін «підар» є негативним - зневажливим жаргонізмом, що вживається в значенні «гомосексуаліст» або «нікчемної людини, дії і вчинки якої викликають роздратування, обурення (словар українського сленгу «Словопедія» [INFO]). У 2013-14 роках «ватниками» масово почали називати малоосвічених, люмпенізованих та здебільшого проросійсько настроєних громадян, чия соціально-політична позиція була суттєво спотвореною внаслідок перманентного впливу російської пропаганди. В глобальній мережі Інтернет існує чимало жартів, ключовим об'єктом яких є «ватники» (відомості з інтернет - ресурсу «Вікіпедіа» https://uk.wikipedia.org/wiki/). («Ватник» - собирательный образ русского патриотического быдла. Любит тоталитарную власть (Путин, Сталин), подчинение, уравнивание людей под одну гребёнку, водку и всё русское. Ненавидит США и всё нерусское. Святой праздник для ватника - 9 мая, на который ватник любит напиться заявить, что «деды воевали». Патриотичен, безволен и непроходимо туп. Ирония и самоирония отсутствуют как таковые.) (http://slovonovo.ru/tag)). Суд, дослідивши поширену інформацію в цілому та фрагменти інформації в їх системному зв'язку, вважає, що розповсюджена відповідачем інформація про позивача, яка є предметом оскарження та міститься в публікаціях 1,2,4, носить стверджувальний характер, тобто відповідач, не маючи жодних належних та допустимих доказів, повідомив про позивача певні факти, які не відповідають дійсності, носять негативний характер і не є оціночним судженням в розумінні вимог закону та, як наслідок, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких: право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України). Досліджуючи вказані поняття в контексті їх захисту від протиправних дій з боку інших осіб слід відзначити наступне. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що оприлюднена відповідачем щодо позивача інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність позивача, сприймається як звинувачення останнього у вчиненні, в тому числі кримінальних правопорушень (злочинів), що безперечно, порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз'ясненнями Постанови Пленуму ВСУ, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання поширеної відповідачем інформації негативною та недостовірною, разом з іншою вимогою про стягнення моральної шкоди в достатній мірі може захистити його права в цій частині позовних вимог. Щодо вимоги про визнання недостовірною та негативною інформацією, розміщеною відповідачем в публікації №4, то суд не убачає підстав для задоволення вимог в цій частині, оскільки така інформація, на думку суду не носить негативного характеру тому не може порушувати права позивача. Доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині, матеріали справи не містять. Постановою Пленуму ВСУ визначено, що при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Враховуючи неправомірні дії зі сторони відповідача по відношенню до позивача, їх тривалість, та значення для репутаційних ризиків останнього при виконанні своїх посадових обов'язків на підприємстві з іноземним засновником, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача розміру моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 3723 грн., що відповідає розміру мінімальної заробітної плати на момент ухвалення рішення, та на думку суду, є достатнім розміром компенсації за завдану моральну шкоду. Заявлений позивачем розмір грошового відшкодування моральної шкоди, на думку суду є не співмірним із заподіяною відповідачем шкодою. Доказів, на спростування зазначених висновків, матеріали справи не містять. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідач звертався до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в якому вказував на те, що розмір витрат заявлених позивачем не співмірний із обсягом робіт та складністю справи, окрім цього, розмір витрат позивача належними та допустимими доказами, на думку сторони відповідача не підтверджений. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України). Разом із цим, враховуючи значення справи для позивача, обсяг доказів, які були зібрані стороною позивача та тривалість розгляду справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач, всупереч ч.6 ст. 137 ЦПК України не довів неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу, а докази, які були надані стороною позивача на підтвердження понесених витрат, свідчать про правомірність заявлених вимог щодо компенсації витрат на правничу допомогу. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: partial