Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 14.03.2007 року був укладений кредитний договір № CVXRRX 01360113 за умовами якого, відповідач отримав кредит в розмірі 8052,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік. Позивач вказує, що відповідачем умови договору виконувались не належним чином, у зв'язку із чим, станом на 03.04.2015 року виникла заборгованість в сумі 126810,09 гривень з яких: - заборгованість зі сплати процентів - 25614,48 гривень; - заборгованість з пені за користування кредитом - 96754,85 гривень; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 4440,76 гривень; - штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень; - штраф (процентна складова) - 639,40 гривень. Вказує, що судовим наказом Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.08.2008 року та рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 31.10.2013 року з відповідача на користь позивача вже було стягнуто заборгованість у розмірі 114020,92 гривень, а тому різниця між стягнутою заборгованістю та заборгованістю на момент подання цього позову до суду складає 13927,47 гривень. У зв'язку із викладеним, просять суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 13927,47 гривень. Представник позивач у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте надіслав до суду письмові пояснення в яких категорично заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного та в установленому порядку підписаного кредитного договору № CVXRRX 01360113 від 14.03.2007 року відповідачу було надано кредит в розмірі 8052,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на строк 24 місяці, тобто до 14.03.2009 року. (а.с.5). Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, як встановлено рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.01.2015 року, судовим наказом, виданим Садгірським районним судом м. Чернівці 20.08.2008 року, із відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже було стягнуто 14020,92 гривні, що являлось тілом кредиту. [PERSON] виконав свої зобов'язання перед банком згідно судового наказу та виплатив банку вказану суму, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 11029339 від 16.03.2011 року. Також встановлено, що згідно виконавчого листа виданого Індустріальним судом м. Дніпропетровська із відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором, яка складається із: - заборгованості по процентам за користування кредитом - 29018,72 гривні; - заборгованості по комісії - 4440,76 гривень; - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 69874,90 гривні; - штрафу (фіксована частина та процентна складова) - 5666,72 гривень, а таким чином на загальну суму 99001,10 гривень, судовий збір в сумі 1090,01, також солідарно із нього та ПАТ «Акцент-банк» на користь позивача заборгованість в сумі 10000,00 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 3200,00 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Як встановлено вище, що рішенням Індустріального суду м. Дніпрепотровська із відповідача на користь банку вже було стягнуто заборгованість по данному кредитному договору разом із процентами, нарахованою пенею та іншими штрафними нарахуваннями. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, оцінивши належні та допустимі докази по справі, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного, ст.. ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 526, 530, 1046, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed