Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення невиплачених коштів за відпустки. Свої вимоги обґрунтовуєть тим що,з 1997 р. працював на посаді водія , в період з 2011 року по 2014 рік відповідач не надавав йому відпусток, не нараховував та не виплачував відпускних, а зазначені в довідці суми є нічим іншим, як заробітною платою. В серпні 2014р. був звільнений та виплачена компенсація за невикористану відпустку за 15 днів.Просить стягнути з відповідача кошти за невикористані відпустки у сумі 21 945 грн. 86 коп. та три проценти річних у розмірі - 658 грн. 38 коп.В судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] позов підтримали. Представник відповідача Мельник О.В. проти позову заперечував, вказував на те що за заявою позивача надавалась відпустка , всі кошти виплачені . Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до слідуючого. Згідно наказу від 05.12.1997 № 62-К, позивача було прийнято на роботу з 24.12.1997р. на посаду водія другого класу. Згідно наказу від 08.08.2014 № 478-П, позивача було звільнено з роботи за ч.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. На дату звільнення позивачем не була використана відпустка тривалістю 15, про що вказано в наказі про звільнення та повідомлено позивачу в момент підписання наказу , виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку узв»язку з звільненням. Згідно статті 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими нормативно-правовими актами України. Згідно абз.7 ст.79 КЗпП України, невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Згідно ч.5 ст.80 КЗпП України, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Статей 83 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Твердження позивача про те, що він з 2011 року не був у відпустці, з посиланням на довідку ПАТ «Київгаз» від 05.06.2016 № 121/10-1 спростовуються наданими відповідачем доказами . За період з 2011 по 2014 роки позивачу були надані оплачувані щорічні відпустки відпрацьовані періоди у повному обсязі, а сааме за період роботи з 24.12.2010 по 23.12.2011 наказ № 270 від 01.09.2012, за період роботи з 24.12.2011 по 23.12.2012 наказ № 279 від 01.09.2013; наказ № 378 від 01.12.2013 , за період роботи з 24.12.2012 по 23.12.2013 відпустка - наказ № 53 від 15.02.2013; наказ № 280 від 01.09.2013р., за період роботи з 24.12.2013 по 08.08.12.2014 р. наказ № 98 від 01.03.2014р. 11.10.2010р. позивачем отримані відпускні в розмірі 4600 грн., а відпустка перенесена на листопад 2010р. за його заявою. Кошти отримані позивачем за відпускні підтверджуються наданими відповідачем платіжними дорученнями . Крім того встановлено , що заробітну плату позивач отримував на банківську картку , та не надано належних та допустимих доказів неотримання ним даних коштів. Таким чином, відповідачем були надані позивачу щорічні оплачувані відпустки у повному обсязі у відповідності до вимог чинного законодавства, відпускні виплачені в повному обсязі, що підтверджується розрахунковими листками та відповідає відомостям внаказах. За кожним фактом надання відпустки позивач підписував наказ та отримував оплачувану відпустку і відпускні в розмірі та за періоди згідно розрахункових листків, від позивача не надходило жодної заяви, скарги, що йому не були виплачені або були не в повному обсязі виплачені відпускні. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених вимог та обставин про порушення його права, а наявні у справі докази підтверджують саме факт надання позивачу щорічних оплачуваних відпусток у спірні періоди, у зв'язку із чим заявлений позов є безпідставним , необгрунтованим та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed