Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просив визнати неправомірними дії [PERSON] щодо примусової незаконної зміни місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2006 року народження, яке було здійснене 14.10.2016 року; зобов`язати [PERSON] відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.09.2002 року між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, в якому народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач покликається на те, що вказаним рішенням також було визначено місце проживання сина разом із ним. Проте, [PERSON] в жовтні 2016 року самочинно змінила місце проживання дитини і не повідомила де вона знаходиться. Після його неодноразових звернень до правоохоронних органів та до адміністрації школи «Берегиня», 16.11.2016 року відповідач повернула сина на заняття в школу, після чого його забрав позивач. Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними. Також покликається на те, що внаслідок таких дій відповідача йому завдано моральної шкоди у сумі 3000 грн. У зв`язку із чим змушений звернутися до суду. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що факту, який описує позивач про викрадення дитини не було. Зазначає, що в них із позивачем існували усні домовленості про те, що в кого більше часу, той і забирає сина з уроків школи «Берегиня». Перебуваючи у неї дитина захворіла, а після одужання позивач не прийшов забрати сина в школу, а тому він залишився проживати разом із матір`ю. На першу вимогу вона повернула дитину батькові. Також пояснює, що немає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з неї моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги. Покликається на те, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачем була усна домовленість про місце проживання дитини, зокрема дійшли згоди про те, що дитина почергово проживатиме з матір`ю та батьком. З червня 2015 року по листопад 2016 року сторони дійшли згоди про те, що [PERSON] , [INFO] проживатиме з понеділка по четвер з матір`ю, а з четверга по понеділок з батьком. Стверджує, що в жовтні 2016 року відповідач забрала сина та не повернула. Коли він прийшов за дитиною до школи, дізнався, що матір не привела сина на заняття. На смс та дзвінки не відповідала. Після чого звернувся до поліції, де йому було повідомлено, що дитина в безпеці. Приблизно через тиждень, відповідач вийшла на зв`язок та повідомила, що вони із сином відпочивають. Приблизно місяць йому не надавали можливості спілкуватися із дитиною. В подальшому він самостійно забрав дитину із школи, відтоді син проживає разом із ним. Вважає, що дії відповідача були неправомірними. Також зазначає, що такими неправомірними діями йому було заподіяно моральної шкоди. В подальшому [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Вчергово до суду надійшло клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із коронавірусною інфекцією. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Між тим, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватись належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд розцінює неявку позивача [PERSON] у судове засідання як зловживання процесуальними правами та вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що між нею і позивачем дійсно існувала усна домовленість про місце проживання дитини. Пояснила, що влітку 2016 року позивач порушував усні домовленості, з приводу чого вона зверталася в опікунську раду. Їй було повідомлено, що оскільки батько та матір мають рівні права на дитину, будь-хто з батьків може її забирати. В жовтні 2016 року вона вирішила взяти сина на канікули на відпочинок. Оскільки син почав себе погано почувати через алергію, вона боялася відділяти дитину, вважала за необхідне спершу її вилікувати. Викликала лікаря, проте доказів немає, оскільки це був знайомий лікар. 14.11.2016 року вона завела сина до школи, а позивач не забрав. Прийшов за сином лише 16.11.2016 року. Крім того зазначила, що з того часу сина не бачила. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в сторін по справі був усний «плаваючи» графік з приводу місця проживання дитини. Даний графік неодноразово порушувався позивачем та такий змінювався в залежності від обставин. Тому, вважає, що [PERSON] ніяких протиправних дій не вчиняла. Представник третьої особи відділу «Служба у справах дітей» Личаківського району в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання, з якого вбачається, що відділ «Служба у справах дітей» заперечує проти задоволення позовних вимог та просить проводити судові засідання у відсутності представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою. Частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України декларовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вказаним рішенням таж було визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Таке твердження [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2015 року вирішено питання лише про розірвання шлюбу. В тексті рішення зазначено, що дитина [PERSON] , [INFO] , за згодою сторін проживатиме з батьком. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. В ході судового розгляду встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , досягнуто усної домовленості про місце проживання дитини, яка ґрунтувалася на почерговому проживанні [PERSON] , [INFO] разом із батьком та матір`ю. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Так, [PERSON] покликається на те, що [PERSON] без його згоди змінила місце проживання [PERSON] , [INFO] , та на його думку тим самим викрала дитину 14.10.2016 року. Судом встановлено, що станом на 2016 рік рішення суду про встановлення місця проживання дитини не було. Також не було встановлено графіку побачень з дитиною того з батьків, хто проживає окремо. Жодних висновків щодо місця проживання та графіків побачень органом опіки та піклування не надавалося. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні сторони ствердили та не оспорювали той факт, що дитина [PERSON] , [INFO] за їх усною домовленістю проживав почергово то з батьком [PERSON] , то з матір`ю [PERSON] . В жовтні 2016 року мати дитини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] забрала дитину та не повернула батькові в узгоджений час. Зі слів матері, син захворів та потребував лікування, тому вона не допустила його до навчання та не повернула батькові. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] також пояснила, що в період жовтня-листопада 2016 року її внук [PERSON] , [INFO] перебував разом із матір`ю - [PERSON] . В цей період дитина захворіла, а тому [PERSON] залишила хлопчика разом із собою до його видужання. Після одужання завезла дитину до школи, звідки її мав забрати батько, проте ще 3-4 дні останній сина не забирав. [PERSON] покликається на те, що у зв`язку із тим, що [PERSON] не повернула йому вчасно сина, він звернувся із заявою до правоохоронних органів з приводу її неправомірних дій. Так, листом від 28.10.2016 року №12452/39-16 [PERSON] повідомлено, що дитина [PERSON] , [INFO] знаходиться в цілому і неушкодженому стані, жодних ознак, які б свідчили про загрозу його життю і здоров`ю не виявлено. Частиною 2 ст.150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В подальшому, в ході судового розгляду встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного суду від 17.07.2019 року рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року скасовано та прийнято нове, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Розпорядженням голови Личаківської районної адміністрації №616 від 16.12.2016 року «Про встановлення днів побачень [PERSON] із сином [PERSON] » матері [PERSON] було встановлено графік побачень із сином [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищевикладене, те, що станом на жовтень 2016 року рішення про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] ухвалено не було, а також не було встановлено графіку побачень дитини із матір`ю чи батьком, між сторонами існували усні домовленості про місце проживання дитини, суд приходить до висновку, що жодних неправомірних дій [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , а також по відношенню до визначення його місця проживання вчинено не було, твердження про вчинення [PERSON] яких-небудь протиправних дій безпідставне. Суд вважає, що мати насамперед піклувалася про здоров`я неповнолітнього сина, який на той час, за твердженням сторін, хворів. Шодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь моральної шкоди у розмірі 3000 грн суд приходить до висновку, що така також не підлягає до задоволення. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У зв`язку із тим, що не доведено неправомірних дій [PERSON] по відношенню до визначення місця проживання дитини, вимога [PERSON] про відшкодування 3000 грн моральної шкоди є безпідставною. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed