Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу та відсотків за договором позики у розмірі 9\~850 доларів США, що становить 261 517 грн. Позов мотивує тим, що 30.06.2015 року відповідач [PERSON] позичила у позивача 4\~000 доларів США, які зобовязалась повернути до 30.10.2015 року із сплатою відсотків в розмірі 25% у місяць від загальної суми. Окрім цього, 06.08.2015 року відповідач [PERSON] позичила ще 1\~500 грн. у позивача. Вказані кошти зобовязалась повернути до 30.10.2015 року зі сплатою 25% у місяць від загальної суми та додаткової надбавки в розмірі 700 доларів США. Отримання коштів підтверджується розписками. Проте у вересні 2015 року відповідач відсотки перестала сплачувати. Згідно вказаних розписок, поручителем виступає [PERSON], який є чоловіком [PERSON], який гарантував повернення боргу і відсотків своїми коштами та майном. Оскільки відповідачі кошти не повернули, позивач змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні, наведеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідачі в судові засідання не зявились повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, зокрема через засоби масової інформації, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подали З врахуванням представлених доказів, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого позивач не заперечив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлена, що між [PERSON] до [PERSON] 30.06.2015 року укладено договір позики коштів в сумі 4\~000 доларів США, які [PERSON] зобовязалась повернути до 30.10.2015 року із сплатою відсотків в розмірі 25% у місяць від загальної суми, що становить 1\~000 доларів США у місяць, або по 500 доларів США кожного другого тижня. Окрім цього, між [PERSON] до [PERSON] 30.06.2015 року укладено договір позики коштів в сумі 1 500 доларів США, які [PERSON] зобовязалась повернути до 30.10.2015 року із сплатою відсотків в розмірі 25% у місяць від загальної суми та додаткової надбавки в розмірі 700 доларів США за весь період. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і такої ж якості. Як вбачається із матеріалів позову, факт отримання позики підтверджується розписками (а.с.9-10) Відповідно до положень ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушила умови договорів позики та вимоги законодавства, не забезпечила своєчасне повернення позики, внаслідок чого утворився борг перед позивачем. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідачем було здійснено повернення лише коштів в сумі 1\~815 доларів США, вказані обставини відповідачі не спростували. Як вбачається із розрахунку суми боргу, представленого позивачем (а.с.7), відповідачем не повернуто кошти за договором позики від 30.06.2015 року та договором позики від 06.08.2015 року в загальному розмірі 8 719 доларів США, що складається із суми позики 4\~000 доларів США, суми позики 1\~500 доларів США, відсотків в розмірі 4\~000 доларів США за договором від 30.06.2015 року, відсотків в розмірі 1 034 доларів США. за договором від 06.08.2015 року, та виключенням з загальної суми повернутих коштів в сумі 1\~815 доларів США. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як встановлено раніше, відповідач взяла на себе зобовязання з приводу сплати процентів у розмірі 25% у місяць від загальної суми за договорами. Окрім цього, за договором від 06.08.2015 року відповідач зобовязався виплатити також додаткову надбавку в сумі 700 доларів США за весь період. При цьому суд вважає, що передбачене ст.1048 ЦК України право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Таким чином, суд погоджується із доводами позивача щодо підставності позову, оскільки відповідачем [PERSON] не виконано свої обовязки за договорами позики, суми позики та проценти у повній мірі не повернуто, а тому такі слід стягнути з відповідача [PERSON]. Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення за договором позики додаткової надбавки в сумі 700 доларів США за весь період, оскільки нарахування такої в межах договору позики та стягнення чинним законодавством не передбачена. Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-79 цс 14 від 02.07.2014 року. Окрім цього, аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Таким чином, з врахуванням часткового повернення коштів, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення сума 8 719 доларів США, що станом на день постановлення рішення становить 236\~372,09 грн. згідно курсу - 27,11 грн. Окрім цього, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням суми заборгованості за договорами позики, в частині якої суд позов задовольняє (8\~719 доларів США), слід також стягнути три проценти річних за весь час прострочення з 30.10.2015 року по дату подання позову до суду 01.08.2017 року з розрахунку 642 днів, що в загальному розмірі становить 12\~452,86 грн. Разом з тим, поняття поруки закріплено у ст.553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобовязань і при цьому водночас сама має зобовязальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобовязання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобовязання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобовязання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника. Як вбачається позовної заяви, позивач просить стягнути заборгованість за договором позики також з [PERSON], мотивуючи тим, що останній є поручителем за вказаними позиками, оскільки взяв на себе відповідні зобовязання, що стверджується із розписок (а.с.9-10). Разом з тим, суд не може погодитись із вказаними доводами, оскільки з врахуванням правової природи договору поруки, такий є двостороннім договором, який має бути вчинений у письмовій формі із зазначенням всіх істотних умов договору, з приводу якого сторони дійшли згоди. Суд вважає, що викладене у розписці, яка фактично є лише одностороннім підтвердженням отримання коштів за договором позики, зобовязання відповідача [PERSON] здійснити поруки за дружину [PERSON] не відповідає вимогам чинного законодавства щодо укладення договору поруки та не може бути підставою для стягнення з останнього коштів. А тому, в частині стягнення заборгованості за договорами позики з [PERSON] слід відмовити. Задовольняючи позов частково, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати в розмірі 3 455,17 грн.

Outcome: approved