Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання дій незаконними та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 11 вересня 2009 року між ним та відповідачем було укладено Договір про відкриття банківського картрахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи № СМ-364151 (надалі - Договір). Предметом Договору було відкриття та обслуговування карткового рахунку № [NUMBER], а також видача позивачу міжнародної платіжної картки на умовах цього Договору, тарифів, правил користування платіжними карками фізичних осіб ПАТ «ВіЕйБі Банк», затверджених розпорядженням першого заступника Голови Правління від 11 серпня 2014 року № 292-Р (надалі - Правила), правил міжнародних платіжних систем та чинного законодавства України. Однак, при виконанні вказаного Договору з платіжної картки позивача відповідачем було незаконно знято грошові кошти у сумі 388 доларів 09 центів США за наступними обставинами. Так, 15 травня 2014 року позивач при перевірці своєї платіжної карти в відділенні ПАТ «ВіЕйБі Банк» виявив, що вона заблокована, у зв'язку з чим працівник відповідача порадила позивачу, для з'ясування причин такого блокування, зателефонувати на «гарячу лінію» відповідача. У той же день, ввечері, позивач зателефонував за відповідним номером і оператор йому повідомив, що 13 травня 2014 року в Російській Федерації з його картки була знята кожної хвилини, 5 разів поспіль, певна сума грошей в російських рублях. Крім того, оператор також пояснив позивачу, що його картку було заблоковано у зв'язку з можливою «кібератакою» на платіжну систему. На наступний день, 16 травня 2014 року, у відділені відповідача позивач написав заяву про опротестування транзакцій проведених у Російській Федерації. Проте, на цю заяву позивача відповідачем була надана відповідь, що проведені операції були успішно завершені і здійснювались в банкоматах за присутності картки позивача з введенням ПІН-коду. Однак, це не може відповідати дійсності, оскільки позивач є військовослужбовцем Служби безпеки України і згідно з чинним законодавством України про оголошення проведення часткової мобілізації та дії особливого періоду ані він, ані члени його сім'ї у цей період не могли перетинати кордон з Російською Федерацією, країною, яка здійснює відносно України військову агресію та анексувала Крим. Крім того, позивач наголошує, що він отримує заробітну плату в АТ «Ощадбанк», у зв'язку з чим ним було укладено Договір про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування в АТ «Ощадбанк». Так, у день проведення транзакцій за платіжною карткою відповідача на території Російської Федерації, він розраховувався своєю платіжною карткою АТ «Ощадбанк» у м. Києві, що фактично підтверджує те, що позивач не міг перебувати в той час на території Російської Федерації. Також позивач зазначає, що платіжна картка відповідача взагалі не використовувалась як платіжний засіб повсякденно, а знаходилась у його службовому сейфі, що можуть підтвердити колеги позивача по роботі, що унеможливлює використання платіжної картки третіми особами. Крім того, відповідно до умов Правил позивач, після списання коштів з його картки, у цей же день звернувся до відповідача, а на наступний день ним була вже написана відповідна заява відповідачу. На підставі зазначеного та відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) позивач просить суд позов задовольнити, визнати дії відповідача щодо списання коштів з його платіжної картки за операціями, проведеними в Російській Федерації, незаконними та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 388 доларів 09 центів США, шляхом зарахування їх на картковий рахунок позивача № [NUMBER], відкритий у відповідача. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. У судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк, який є правонаступником відповідача, та [PERSON] було укладено Договір № СМ-364151 про відкриття банківського картрахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи (а.с. 6). Відповідно до умов Договору відповідач відкрив позивачу картковий рахунок № [NUMBER] у доларах США, видав йому міжнародну платіжну картку до нього та зобов'язався здійснювати обслуговування карткового рахунку в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, Тарифами (а.с. 7), Правилами користування платіжними картками ВАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с. 7 - зворотна сторінка, 8), а також правилами міжнародних платіжних систем та законодавства України. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідачем було незаконно списано кошти з його платіжної картки за операціями, що були проведені в Російській Федерації, оскільки він на той час знаходився на території України та свою платіжну картку третім особам не передавав. У звязку з чим позивач просить визнати дії відповідача щодо списання коштів з його платіжної картки за операціями, проведеними в Російській Федерації, незаконними та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 388 доларів 09 центів США, шляхом зарахування їх на картковий рахунок позивача № [NUMBER], відкритий у відповідача. Так, згідно вимог ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Однак, відповідно до виписки за поточним (картковим) рахунком позивача вбачається, що 15 травня 2014 року з його карткового рахунку було здійснено списання відповідачем грошових коштів у розмірі 13 500 російських рублів, що становить еквівалент 388 доларів 09 центів США, у зв'язку зі зняттям за допомогою платіжної картки через банкомат, який знаходиться в Російській Федерації (а.с. 9). При цьому, на заяви позивача (а.с. 11, 12) щодо опротестування вказаних операцій відповідачем було повідомлено, що за результатами проведеного розслідування було встановлено, що проведені операції були успішно завершені та здійснювались в банкоматах з використанням даних платіжної картки та введенням ПІН-коду (а.с. 11, 13-14). Також, у зазначених листах відповідачем було надано пораду позивачу для подальшого проведення розслідування по проведеним транзакціям звернутися до правоохоронних органів. Однак, як вбачається з матеріалів справи, а також наданих позивачем пояснень у судовому засіданні, заяв про скоєння відносно позивача шахрайських дій щодо його грошових коштів, які знаходились на його картковому рахунку, до правоохоронних органів позивач не подавав. Разом з тим, відповідно до п.п. 4.1.2 Договору позивач зобов'язався не передавати картку та ПІН-код в користування третім особам, оскільки відповідно до умов п. 6.2.4 Договору відповідач не несе відповідальність за збитки, що спричинені позивачу в результаті незаконних дій здійснених із застосуванням картки третіми особами. При цьому, ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо незаконно списання відповідачем коштів з карткового рахунку позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Окрім того, щодо позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними окремо слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 4 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відтак, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання дій відповідача щодо списання коштів з його платіжної картки за операціями, проведеними в Російській Федерації, незаконними не відповідають визначеним законом, у тому числі ЦК України, способам захисту судом цивільних прав та інтересів. Не встановлено такого способу захисту цивільного права або інтересу і укладеним між сторонами Договором. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 626, 629, 1068, 1073 ЦК України та

Outcome: dismissed