Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.10.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язаний виконувати зобов'язання згідно з кредитним договором у повному обсязі, у тому числі, але не обмежуючись цим, повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та на умовах кредитного договору, щомісячними платежами, згідно встановленого графіку сплати кредиту. У порушення зазначених умов кредитного договору відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором. У зв'язку з цим за ним станом на 30.06.2016 року рахується заборгованість, яка складає 25583,81 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом-1723,05 грн., сума заборгованості за процентами-18716,29 грн., заборгованість за пенею та комісією-3450 грн., штраф(фіксована частина)-500 гривень, штраф(процентна складова)- 1194,47 грн. Тому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, від його представника надійшло заперечення проти позову та заява з проханням слухати справу у його відсутність. Вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. В позовній заяві зазначено, що відповідачка отримала кредит відповідно до договору від 15.10.2010 року б\\н, проте не надано до позову жодного договору. Анкета-заява позичальника не може вважатись договором, не містить істотних умов, які є притаманними договору. Перед підписанням заяви позивач не надав під підпис інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, існуючі типи процентної ставки( фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; варіантів погашення кредиту, укладаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги можливості та умов дострокового повернення кредиту. Крім того, зміст заяви не відповідає вимогам ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також вимогам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168. До заяви не надано окремого графіка платежів з докладним розписом сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом(п. 3.2. Правил)Наданий до позовної заяви розрахунок не містить зрозумілої інформації про розподіл сплачених сум. Жодної підстави для такого виду нарахування як «комісії та пені» у позовній заяві не наведено. Анкета-заява інформації щодо такого платежу не містила. З 01.01.2013 року та 01.09.2014 року позивач змінював відсотки за користування кредитним лімітом, про що жодним чином не було сповіщено відповідача. Крім того був пропущений строк позовної давності. Посилаючись на ці обставини, відповідач просив застосувати строки позовної давності щодо стягнення заборгованості та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності з ст. ст. 526, 527, 623 Цивільного кодексу України зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов*язаний виконати свій обов*язок, а кредитор - прийняти виконання. В разі невиконання або неналежного виконання зобов*язання боржником він зобов*язаний відшкодувати кредитору завдані цим збитки. За кредитним договором банк або інша фінансова установа( кредитодавець) зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.10.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36, % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки(арк. с.8). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 629 та 630 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов певного виду, оприлюднених в установленому прядку. Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яких захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін i погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В позовній заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що відповідачка отримала кредит відповідно до договору від 15.10.2010р. б/н, проте копію жодного договору не надав, а анкета-заява позичальника не може вважатися договором, в розумінні ст. 626 ЦК України. На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені уст.203 ЦК України для всякого правочину. В той же час, анкета-заява позичальника не містить істотних умов, які є притаманні договору. В даній Анкеті зазначені дані відповідача, місце проживання, телефони, інформація про сімейний стан, місце роботи, зазначено бажаний (а не фактично виданий) кредитний ліміт - 3 000 грн. Також в даній Анкеті-заяві зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. Отже, в Анкеті-заяві є єдина умова (притаманна договору) - це бажаний, але ще не встановлений, кредитний ліміт - 3 000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані. Посилання сторони позивача на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користуванню платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http:privatbank. Ua/terms/pages/70/, складає сторонами Договір не може бути прийнято як належний та допустимий доказ. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім цього, коли мова іде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. В позові банк послався на те, що підписання договору між сторонами є прямою і безумовною згодою позичальника( відповідача) щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», « Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Разом з тим, посилання позивача про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що відповідачу їх на ознайомлення при підписанні заяви не надавали. Більш того, стороною позивача додано до справи умови та правила надання банківських послуг, однак доказів того, що саме ці правила були на час підписання заяви суду не надано. Щодо наданої до позовної заяви «справки об условиях кредитования с использованием кредитки «универсальная, 30 дней льготного периода»», суд враховує,що умови, зазначені у вказаній довідці, стосуються типу картки «VISA Classic», у той час як відповідачу було видано кредитну картку «MasterCard», що є зовсім різними платіжними системами, різних компаній-операторів (Європа та США), з відповідно різною валютною залежністю (долар США та Євро). Тому вважати, що умови, вказані у довідці для типу картки «VISA Classic», діють і для кредитної картки «MasterCard», підстав немає. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. В той же час згідно положень ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно п. 23 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до рішення Конституційного Суду України N15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно приписів ч. ч. 1-2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент підписання заяви, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ч. 5 вказаної статті до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право клієнта на інформацію. Зокрема банки зобов'язанні на вимогу клієнта надати: перелік послуг, що надаються банком, ціну банківських послуг, іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг (п. п. 3-5). Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» НБУ встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна на необхідність дотримання банками вимог ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» при укладанні кредитних договорів із фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності та можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит. З метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації Постановою Правління Національного банку України затверджені від 10 травня 2007 року N168 затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 25 травня 2007 р. за N 541/13808 (далі за текстом Правила). Так згідно п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: - можливу суму кредиту; - строк, на який кредит може бути одержаний; - мету, для якої кредит може бути використаний; - форми та види його забезпечення; - необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; - наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; - тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: - процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); - варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; - можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо) (п. 2.2. Правил). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну (п. 2.3. Правил). Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4. Правил). Відповідно до приписів п. п. 3.1. - 3.4. Розділу 3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. У відповідності з положеннями ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року N168, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що перед написанням заяви він надав відповідачу під підпис інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; існуючі типи процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту. Крім того, всупереч ст. ст. 10,60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів виконання ним вимог вищевказаних нормативних актів перед укладанням кредитного договору відповідно до встановленого п. п. 2.4., 2.5. Правил порядку ознайомлення позичальника з вищевказаною інформацією. В супереч вищевказаним вимогам в тексті заяви не зазначено реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту, види і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості таких супутніх послуг, умови відкриття та обслуговування банківського рахунку призначеного для погашення кредитної заборгованості, не визначено складових та методики обрахунку щомісячного платежу. Крім того, до заяви не надано окремого графіка платежів з докладним розписом сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом (п. 3.2 Правил). Посилання позивача на те, що за умовами договору визначено щомісячний платіж не можна вважати графіком платежів у визначенні п. 3.2. Правил. За положеннями ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Всупереч вимогам п. 5 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» про необхідність зазначення у кредитному договорі річної відсоткової ставки в тексті заяви зазначено місячну відсоткову ставку, а отже для визначення річної ставки позичальнику необхідно проводити відповідні математичні операції, що може розцінюватись як маніпулювання розміром кредитної ставки. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Відповідно до ч. 2 вказаної статті підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Представник відповідача в судовому засіданні, оспорюючи позовні вимоги, звертала увагу судуд на те, що з 01.03.2013 року на кожне 01 (перше) число наступного місяця починається нарахування «комісії та пені» в розмірі 50,00грн., яка до 01.03.2013 р. взагалі не нараховувалась, а з 01.11.2013 р. на кожне 01 (перше) число наступного місяця починається нарахування «комісії та пені» в розмірі 100,00грн. Що в зазначеному нарахуванні є пенею, а що є комісією і за що вона утримується, не відомо. Жодної підстави для такого виду нарахування як «комісії та пеня» у позовній заяві не наведено. Анкета-заява інформації щодо такого платежу не містила. З 01.01.2013 року та 01.09.2014 року Позивач змінював відсотки за користування кредитним лімітом, про що жодним чином не було сповіщено Відповідача. Отже, у підтвердження позовних вимог позивачем було надано довільно складений розрахунок боргу. При цьому зі змісту даного розрахунку не вбачається розрахунку за періоди із вимогами про стягнення з якими звернувся до суду позивач та які складові у нього були включені. Не зрозуміло періоди і з яких сум формувалося сальдо поточної заборгованості та сальдо, на яке проценти не нараховувались, а також яким чином формувалося сальдо простроченої заборгованості Разом з тим, належним доказом наявності кредитної заборгованості є відповідні платіжні документи, або виписка про рух коштів на особовому рахунку позичальника, відповідні докази отримання кредиту позичальником, як то заява на отримання готівки, заява на переказ коштів на особовий рахунок та ін. Суд погоджується з позицією представника відповідача. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд враховує і позицію представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила( ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.( ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Представник відповідача посилався на те, що листом Вищого господарського суду від 07.04.2008 №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» було надано роз'яснення щодо застосування частини першої статті 264 ЦК України про перебіг позовної давності та дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно вказаного листа такими діями можуть бути будь-які дії боржника, які свідчать, що боржник визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до кредитора. Зокрема, до дій які свідчать про визнання боргу можуть відноситися: повне або часткове визнання претензії, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою основного боргу і (або) неустойки, сплата процентів по основному боргу; прохання про відстрочку виконання. При цьому в тих випадках, коли передбачалось виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник здійснив дії, які свідчать про визнання лише частини (періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для перерви перебігу строку позовної давності по іншим частинам (платежам). Відповідно до викладеної Верховним Судом України правової позиції в постанові N 6-14цс від 19.03.2014, згідно правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 ЦК. За змістом ст. 11 ЦК, підставами для виникнення зобов'язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов'язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Поняття дати виконання зобов'язання та строку дії договору різняться. Формулювання, стосовно дії договору до повного виконання зобов'язань, призводить до того, що її закінчення може ніколи не настати. Проте договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов'язання - конкретний термін, який є закінченням строку дії договору. Посилаючись на ці обставини, представник відповідача заявила про застосування строку позовної давності та наполягала на застосуванні ч. 4 ст. 267 ЦК, яка є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed