Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно. Мотивує свій позов тим, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом на належне їй майно. До складу спадкового майна входить право на земельну частку відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 28 травня 1997 року. Позивач прийняв спадщину шляхом фактичного володіння спадковим майном. Проте, позивач оформити спадщину в нотаріальному порядку не може, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спадкове майно. Крім того, у вищевказаному сертифікаті неправильно зазначено по батькові спадкодавця, оскільки там вона значиться «[PERSON]», а в свідоцтві про смерть - «[PERSON]». У зв'язку з наведеним, позивач просить встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 28 травня 1997 року, який виданий на ім'я [PERSON] належить [PERSON], яка померла [INFO]. Крім цього, позивач просить визнати за ним право в порядку спадкування за заповітом на вищевказану земельну частку (пай) після смерті [PERSON]. Позивач, [PERSON], в судове засідання не з'явився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача - Лобачівської сільської ради Горохівського району Волинської області - в судове засідання не з'явився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно з листом Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з заповітом, посвідченим секретарем Лобачівської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованим 08 серпня 1998 року в реєстрі за №13 стверджується, що [PERSON] належний їй сертифікат на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 28 травня 1997 року, вона заповіла [PERSON], тобто позивачу. Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла [INFO]. Довідкою Лобачівської сільської ради Горохівського району Волинської області №160 від 12 березня 2018 року стверджується, що єдиним спадкоємцем майна за заповітами після смерті [PERSON] є [PERSON], тобто позивач, який прийняв спадщину шляхом фактичного володіння спадковим майном. З спадкової справи №36/2018, заведеної приватним нотаріусом Кудимом Р.А. 23 квітня 2018 року вбачається. що після померлої [INFO] [PERSON] спадщину прийняв [PERSON], тобто позивач. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталися. З сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 28 травня 1997 року вбачається, що [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки «Червона калина» розміром 1,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної частки в натурі (на місцевості). Спадкодавець [PERSON] в даному сертифікаті по батькові значиться як «[PERSON]». Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 квітня 2018 року стверджується, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, те, що представлені позивачем докази на підтвердження факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved