Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим за вказаною адресою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 28.01.2011 року. Відповідач є його колишньою дружиною та після розірвання шлюбу 06.12.2017 року переїхала проживати у інше місце, її речі у квартирі відсутні, житлово-комунальні послуги не сплачує. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.01.2011 року. 26.07.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.12.2017 року. Позивач просив усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, на що слід зазначити наступне. Встановлено, що на даний час [PERSON] не є членом сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживає з січня 2018 року, після розірвання шлюбу переїхала проживати до іншого місця. Речі відповідача у квартирі відсутні, витрати по утриманню житлово-комунальних послуг не несе. Відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити належну на праві власності позивачам квартиру. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад рік. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на думку суду, позивач який в установленому законом є власником квартири [ADDRESS] , має право вимагати визнання колишнього члена сім`ї власника, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Таким чином, [PERSON] будучи зареєстрованою в квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно п. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідачів в рівних частинах на користь позивача суми сплаченого судового збору 840,80 грн.

Outcome: approved