Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із заявою до ПАТ «Укрінбанк» про визнання додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору № 61059 від 27.11.2006 року, укладеного між позивачем та АТ «Укрінбанк» в особі директора Дрогобицької філії Прим‘яка М.В. недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27 листопада 2006 року між позивачем та АТ «Український інноваційний банк» в особі директора Дрогобицької філії Прим'яка М.В. було підписано кредитний договір №61059, відповідно до якого [PERSON], надавався кредит на споживчі цілі розміром 30 тисяч доларів США строком з 27 листопада 2006 року по 26 листопада 2009 року. Відповідно до п.8.4 даного Договору зміни можна було вносити тільки у письмовій формі у вигляді додаткового договору, і ці зміни повинні бути підписані повноваженими представниками Позичальника (тобто [PERSON].) і Банку. Під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області цивільної справи з участю представника позивача за позовом АТ «Український інноваційний банк» до [PERSON] та до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, [PERSON] стало відомо про факт існування Додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року. Ознайомившись із змістом належним чином засвідченої світлокопії даного Додаткового договору, позивач встановив, що на даному Додатковому договорі стоїть не його підпис. Адже, насправді жодного Додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору» 61059 від 27.11.2006 року він особисто не підписував, так як ніякого Додаткового договору про збільшення розміру кредиту до 55 тисяч доларів США не укладав, як і не уповноважував будь-яку іншу особу вчиняти від свого Імені такі дії, особистих документів для укладання даного Договору банку не передавав, а також не отримував за даним Додатковим договором будь-яку суму грошових коштів ні 01.12.2006 року ні пізніше. Всі вищенаведені обставини свідчать про підроблення службовими особами банку даного Додаткового договору, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали, просять суд їх задоволити, покликаються на вимоги викладені в позовній заяві, неправдивість підпису у додатковому договорі позивач підтвердив в судовому засіданні, неодноразово звертався до суду із клопотанням про витребування у відповідача оригіналів кредитної справи позичальника [PERSON] за кредитним договором № 61059 від 27.11.2006 року з метою подальшого призначення почеркознавчої експертизи, яке було судом задоволено. Представник ПАТ «Укрінбанк» в останнє судове засідання не з'явився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, також ним неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи, а тому в порядку ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та визнати останню неявку відповідача без поважних причин. Враховуючи вимоги законодавства про розумність строків розгляду справи, суд вирішив розглянути таку по суті без участі відповідача, який неодноразово не з'являвся на розгляд справи та не виконував ухвали суду від 19.03.2013, 11.10.2013 року та від 03.12.2013 року, якими його було зобов'язано надати суду для ознайомлення оригіналів кредитної справи позичальника [PERSON] за кредитним договором № 61059 від 27.11.2006 року для подальшого проведення почеркознавчої експертизи. В черговий раз відповідач не надав суду належних доказів, що витребовувались, відповідно до Глави 5 ЦПК України та ст. 137 ЦПК України, такі дії на переконання суду розцінюються як небажання доведення правоти своєї позиції стосовно законності укладеного додаткового договору №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року, тому не надання оригіналів цих документів для проведення в подальшому експертизи підтверджують повністю підставність позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 27 листопада 2006 року між позивачем та АТ «Український інноваційний банк» в особі директора Дрогобицької філії Прим'яка М.В. було підписано кредитний договір №61059, відповідно до якого [PERSON], надавався кредит на споживчі цілі розміром 30 тисяч доларів США строком з 27 листопада 2006 року по 26 листопада 2009 року та відповідно до п.8.4 даного Договору зміни можна було вносити тільки у письмовій формі у вигляді додаткового договору, і ці зміни повинні бути підписані повноваженими представниками Позичальника (тобто [PERSON].) і Банку. Із додаткового договору № 1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року, де вказано що банк надає позичальнику кредит в сумі 55 тисяч доларів США строком з 27.11.2006 року по 26.11.2009 року, та внесено зміни у графік погашення кредиту. Підпис, виконаний у додатковому договорі № 1 від 01.12.2006 року явно відрізняється від підпису виконаного у кредитному договорі від 27.11.2006 року № 61059. Спростування щодо правдивості підписів у договорах зі сторони Банку на вимогу суду не були надані для розгляду в судове засідання. Ухвалою суду від 03.12.2013 року за клопотанням позивача було змінено первинного відповідача на належного, а саме Дрогобицьку філію АТ «Укрінбанк» на публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк». Також судом встановлено, що доводи представника позивача та самого позивача, про те що останній не укладав оспорюваного договору та не отримував жодних коштів, передбачених у ньому не є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що підписи у договорах відрізняються, що ставить під сумнів їхню правдивість. Це також підтверджується тим фактом, що позивач звертався до суду із клопотанням про витребування доказів для проведення почеркознавчої експертизи, які судом були задоволенні, проте відповідач не надав належним чином завірених оригіналів кредитної справи позичальника [PERSON] за кредитним договором № 61059 від 27.11.2006 року. При цьому судом встановлено, що представником відповідача в судовому засіданні не надано належних доказів того, що [PERSON] було отримано грошові кошти в сумі 55 000, 00 доларів США як результат укладення додаткового договору № 1. У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредитні кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, за своєю правовою природою договір кредиту є двохстороннім, консесуальним договором та спрямований на реальне виконання цивільних прав та обов'язків. У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Факт недодержання однієї із сторін правочину даних вимог є підставою для визнання, у відповідності до ст. 215 ЦК України, правочину недійсним. Однак, Додатковий договір №1 від 27.11.2006 року не відповідає волевиявленню та внутрішній волі позивача, який його не підписував, даний договір не був спрямований на реальне настання для [PERSON] правових наслідків, що обумовлені ним, так як жодних коштів у відповідача за даним договором [PERSON] не отримував. Для підтвердження того факту, що на Додатковому договорі №1 від 01.12.2006 року до кредитного договору №61059 від 27.11.2006 року стоїть не його підпис, позивач просить суд призначити почеркознавчу експертизу. Відповідно до ст..205 ЦКУ про форму правочину, де вказано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом, ст.. 1055 ЦКУ про форму кредитного договору вказує, що такий укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Стаття 207 ЦКУ передбачає вимоги до письмової форми правочину, а саме правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, п. 12. передбачає, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦКУ. Зі змісту абзацу другого ч.1 статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). П.7 передбачає, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК. П.8 постанови вказує, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. ст.12 ч.2 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачено, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги та реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; ч. 4 вбачається, що «Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів». Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до задоволення.

Outcome: approved