Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом,згідно якого зазначив,що співвласниками будинку [ADDRESS] є: 1. [PERSON] , яка має 24/100 частини будинку на підставі Договору дарування частини житлового будинку, Серія та № 3-482, завіреного 08.02.1997 р. державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори, та 43/100 частина будинку на підставі Ухвали Ірпінського міського суду Київської області №367/947/14- ц від 09.04.2014 р. Це підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138866457 від 24.09.2018 року та №138867968 від 24.09.2018 року . 2. [PERSON] , яка має 33/200 частини будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-804, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінсько міської державної нотаріальної контори, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138863730 від 24.09.2018 року . 3. [PERSON] , який має 33/200 частини будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-806, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінсько міської державної нотаріальної контори, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138864610 від 24.09.2018 року . З 12.06.1993 року по 28.12.2017 рік [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб № 2301/10075 від 31.10.2018 року за адресою [ADDRESS] зареєстровано З особи: Позивач-1, відповідач та їх донька [PERSON] . У подружжя спільне життя не склалось, тому подружжя з грудня 2013 року почали проживати окремо. Відповідач забрав всі свої речі та виїхав проживати до іншого будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно Ухвали Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/947/14-ц від 09.04.2014 р. затверджено мирову угоду між позивачем та підповідачем, відповідно до якої поділили спільне майно подружжя. Зокрема, визнано за Позивачем 43/100 частини будинку [ADDRESS] . Тобто 43/100 частини домоволодіння Відповідача, перейшли до Позивача, які остання зареєструвала у визначеному законом порядку. Згідно Рішення Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/6289/17 від 28.12.2017 року шлюб між позивачем та підповідачем розірвано. Відповідач з грудня 2013 року не проживає будинку [ADDRESS] ,що підтверджується Актом депутата Бучанської міської ради від 20.12.2018 року, складеним при сусідах [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , та [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] (копія надається). Відповідач проживає у своєму будинку за адресою [ADDRESS] . Вказаний будинок № 103 належить відповідачу на підставі Договору дарування № 125, від 01.02.2007, завірений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 150958053 від 24.12.2018 р. . Проживання Відповідача за іншої адресою також підтверджується його відзивом на позовну заяву в іншій судовій справі № 367/2510/18, де останній зазначає, що його фактична адреса проживання є саме [ADDRESS] . Знятись з реєстрації відповідач добровільно відмовляється. Участі в утриманні будинку не приймає. Позивачі змушені постійно нести додаткові витрати по утриманню свого будинку у вигляді витрат за надання послуг з енергопостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення та ін., оскільки відповідач вважається особою, що фактично продовжує користуватись будинком, хоча там не проживає з 2013 року. Позивачі просять визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їхній представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив,що він у спірному житловому будинку не проживає з 2016р з тих причин,що коли він приїхав у будинок із дачі,то не зміг попасти до будинку,поскільки у будинку були замінені замки,крім того у будинку проживав співмешканець [PERSON] .Щодо неможливості потрапити до будинку він звертався до органів поліції.У будинку на даний час перебувають його речі,гроші,документи.Просив у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову,просив у позові відмовити,поскільки відповідач з поважних причин не проживає у будинку,позивач змінила замки у вхідних дверях будинку. Крім того,позивач проживає у спірному будинку з іншим чоловіком.Також вважає,що позивачі обрали неправильний спосіб захисту порушених прав,поскільки посилання позивачів на ст. 71,72 ЖК України є помилковим. Суд,заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено,що співвласниками будинку [ADDRESS] є: 1. [PERSON] , якій по праву власності належить 24/100 частини будинку на підставі Договору дарування частини житлового будинку, Серія та № 3-482, завіреного 08.02.1997 р. державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори, та 43/100 частина будинку на підставі Ухвали Ірпінського міського суду Київської області №367/947/14- ц від 09.04.2014 р. Це підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138866457 від 24.09.2018 року та №138867968 від 24.09.2018 року . 2. [PERSON] , якій по праву власності належить 33/200 частини будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-804, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінсько міської державної нотаріальної контори, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138863730 від 24.09.2018 року . 3. [PERSON] , якому по праву власності належить 33/200 частини будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом Серія 1-806, виданого 10.04.2009 року державним нотаріусом Ірпінсько міської державної нотаріальної контори, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №138864610 від 24.09.2018 року .Наведені обставини справи підтверджуються у судовому засіданні витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6-9),копією ухвали Ірпінського міського суджу від 09.04.2014р про затвердження мирової угоди та копією мирової угоди (а.с.11-13). Також встановлено,що житловий будинок [ADDRESS] між його співвласниками реально не розділений,житловими приміщеннями даного будинку визначений порядок користування ,кожен співвласник будинку має власний вхід до своєї частини будинку.Наведені обставини справи не заперечуються сторонами по справі. Також,у судовому засіданні встановлено,що [PERSON] та [PERSON] З 12.06.1993 року по 28.12.2017 рік перебували у зареєстрованому шлюбі.Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.12.2017р шлюб було розірвано,що підтверджується копією зазначеного рішення(а.с.14). Також,у судовому засіданні встановлено,що за адресою [ADDRESS] зареєстровано З особи: [PERSON] , відповідач та їх [PERSON] ,що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 2301/10075 від 31.10.2018 року (а.с.10). Крім того встановлено,що відповідач по справі [PERSON] вселився у житловий будинок [ADDRESS] ,був зареєстрований у даному будинку та проживав як член сім`ї позивача. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 із послідуючими доповненнями підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до роз`яснень,які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 із послідуючими доповненнями зазначено,що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким,що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки». Відповідно до ч 1 ст.. 317 ЦК України « Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.» Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». Відповідно до ч 1 ст.. 321 ЦК України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.» Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено ,що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч 2 ст. 405 ЦК України «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.» Згідно позовної заяви та у судовому засіданні позивачі зазначають,що відповідач з грудня 2013р без поважних причин не проживає у житловому будинку за адресою [ADDRESS] .Однак на підтвердження зазначених обставин справи позивачі не надали до суду належних та допустимих доказів. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.» Відповідно до ст.. 77 ЦПК України « 1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.. 78 ЦПК України «1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.» Відповідно до ст. 79 ЦПК України « Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.» Відповідно до ст.. 80 ЦПК України « Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.» На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі посилаються на акт депутата від 20.12.2018р (а.с.15).Однак,при вирішенні спору по суті суд не може прийняти до уваги даний акт,поскільки як вбачається зі змісту акту він складений зі слів заявника [PERSON] ,яка є позивачем по справі та зацікавлена у наслідках розгляду справи.Сусіди,які підписали даний акт, не були допитані у судовому засіданні в якості свідків,поскільки відповідне клопотання позивачами по справі не було заявлено. Щодо посилання позивачів та їхнього представника на ті обставини,що відповідач по справі має по праву власності інше нерухоме майно,то дані обставини не позбавляють право відповідача на користування житловою площею у будинку,у якому він зареєстрований. Наявність іншого нерухомого майна не може свідчити про поважність причини не проживання відповідача на житловій площі ,на якій він зареєстрований. Також,позивачі та їхній представник посилались на ті обставини,що відповідач у своєму запереченні на позовну заяву про стягнення аліментів визнавав факт не проживання його у спірному житловому будинку із 2013р.Однак,дані твердження позивачів є безпідставним,поскільки,як вбачається із копії зазначеного відзиву (а.с.20-21) відповідач зазначав,що він не проживає у спірному будинку,поскільки у нього із позивачкою склались вкрай неприязні відносини,при цьому відповідач не зазначає з якого саме часу він не проживає у даному будинку,а зазначає,що з 2013р сторони припинили подружні відносини.Обставини,викладені у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 28.12.2017 про розірвання шлюбу суд також не може прийняти до уваги при вирішенні даного спору,поскільки під час розгляду даної справи дані обставини справи окремо не встановлювались. Відповідач заперечуючи проти позову зазначив,що він у житловому будинку [ADDRESS] не проживає з червня 2016р поскільки позивач [PERSON] замінила замки від вхідних дверей будинку і він не має можливості потрапити до будинку.Крім того,у будинку проживає співмешканець позивача. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила той факт,що дійсно вона замінила замки у дверях будинку,поскільки замок зломався.При цьому ключі від нового замка вона не наддала відповідачу по справі.Посилання позивача на ті обставини,що замок вона замінила після звернення до суду із даним позовом суд не приймає до уваги,поскільки з данного приводу суду не було надано належних та допустимих доказів. Крім того,у судовому засіданні встановлено,що у серпні 2017р відповідач звертався до органів поліції з того приводу,що він не може потапити до будинку,поскільки його дружина змінила дверні замки,що підтверджується висновком про відсутність кримінального правоворушення від 14.08.2017р. Враховуючи викладені обставини,суд вважає,що відповідач по справі [PERSON] з поважних причин не проживає у житловому будинку [ADDRESS] більше року ,у зв`язку з чим відсутні підстави,передбачені ст. 405 ч 2 ЦК України для визнання відповідача таким,що втратив право користування житловою площею у зазначеному будинку. З урахуванням викладеного,суд відмовляє позивачам у позові. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed