Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи тим, що на підставі наказу № 115-к від 27.03.2014р. відповідачем з [PERSON] було укладено строковий трудовий договір з 01.04.2014р. по 30.08.2018р. на посаду доцента кафедри історії України та методики викладання. 16.09.2014 року наказом №64-АСП, Позивача було зараховано до докторантури Чорноморського державного університету [PERSON] з 01.10.2014 року по 30.09.2017 рік на спеціальність історія України. Наказом № 398-к від 29.09.2014р. [PERSON] на підставі власноручно написаної заяви (додається) 30.09.2014р. було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, у звязку зі вступом до докторантури. 28.09.2017 року, позивач звернулася до ректору ХДУ з питанням працевлаштування на посаду доцента кафедри історії України, на що отримала відмовуз посиланням на звільнення за власним бажанням. Вважає такі дії відповідача неправомірними, звільнення позивача було проведено з порушенням трудового законодавства та оскільки позивач отримала копію наказу про звільнення тільки 04.09.2017 року, просить суд поновити строк подачі позовної заяви, скасувати наказ про звільнення, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 15000грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.01.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. 07.02.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, пояснив, що позивачем пропущено строки для звернення з позовом до суду в частині оскарження звільнення та поновлення на роботі а також звільнення було проведене відповідно до вимог трудового законодавства. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачем на підставі наказу № 115-к від 27.03.2014 з [PERSON] було укладено строковий трудовий договір з 01.04.2014 по 30.08.2018 на посаду доцента кафедри історії України та методики викладання. Наказом № 398-к від 29.09.2014 [PERSON] на підставі власноручно написаної заяви (додається) 30.09.2014 було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗиП України, у звязку зі вступом до докторантури. Частиною 1 статті 233 КЗпП визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Відповідно до змісту статті 267 ЦК України, сплив позовної давності є окремою підставою для відмови у позові. Посилання позивача на те, що вона копію спірного наказу про звільнення отримала лише 04.09.2017 року спростовуються матеріалами справи, а саме власним підписом позивача у журналі обліку видачі трудових книжок і вкладок до них, копія якого міститься у матеріалах справи а також на самому спірному наказі. Отже, враховуючи, що про факт та підстави звільнення позивачці було відомо ще у вересні-жовтні 2014 року, а також розрахунок з нею було здійснено, остання не реалізовала своє право на оскарження наказу про звільнення до суду у строк передбачений ст.. 233КЗпП. Таким чином, підстав для поновлення строків подачі позовної заяви немає. Крім того, пунктом 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 р. N 309 визначено, що взаємозобовязання докторанта, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу, наукової установи визначаються в типовій угоді, якою передбачається своєчасне закінчення роботи над дисертацією, працевлаштування після закінчення докторантури, забезпечення відповідних умов праці, надання впорядкованого житла тощо, та відповідальність сторін у разі невиконання умов типової угоди. Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що на час закінчення докторантури позивачем було своєчасно завершено роботу над дисертаційним дослідженням та відбувся публічний захист дисертації у встановлений термін. Крім того, право на працевлаштування повинне було б регламентованим укладеною угодою про підготовку докторанта за рахунок державного бюджету. Вказаної угоди, позивач [PERSON] до заяви про працевлаштування не додала. Разом з тим з відповіді Чорноморського національного університету ім. Петра Могили за №3/2-707 від 10.10.2017 року вбачається, що зазначена угода між цим університетом та [PERSON] не укладалась. Таким чином, суд вважаєё що підстави для виникнення зобовязань у ХДУ щодо працевлаштування [PERSON] після закінчення строку її навчання в докторантурі відсутні. Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для застосування наслідків передбачених ст.ст. 235, 237-1 КЗпП та ст. 23 ЦК України повязаних із відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2017 року по час поновлення на роботі а також моральної шкоди у розмірі 15000грн Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судові витрати у розмір 704,80 грн.

Outcome: approved