Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказав, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно в рівних частках заповіла позивачу та [PERSON] . У встановлений законодавством строк по місцю відкриття спадщини позивач та [PERSON] подали до Ірпінської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і по їх заяві була заведена спадкова справа № 371 за 2016 рік. Наведене стверджується спадковою справою. Майно, на яке відкрилася спадщина після смерті [PERSON] складається, зокрема, із будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок був успадкований [PERSON] [INFO] після смерті її батька [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину будинку [ADDRESS] у нотаріуса позивач не може у зв`язку з тим, що на спадкове майно накладено арешт. Наведене стверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 425 від 23.04.2018 року. Згідно відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі повідомлення Бучанського цегляного заводу № 4 23.04.1959 року Ірпінською міською державною нотаріальною конторою було накладено заборону на будинок [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Наведене стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав. Для позивача накладення арешту на будинок, що належить його матері стало несподіванкою, тому що [PERSON] ніколи не мав жодного відношення до цього будинку. Крім того, будинок [ADDRESS] був збудований дідом позивача у 1960 році, що стверджується технічним паспортом, тому у 1959 році на нього не могла бути накладена заборона. Для отримання інформації щодо погашення позики та можливості зняття арешту з будинку державним нотаріусом було зроблено запит до арбітражного керуючого, ліквідатора Ірпінського комбінату «Перемога» (раніше «Бучанський цегляний завод») Кучака Ю.Ф., на який останній повідомив, що не має відношення до Бучанського цегляного заводу № 4. Позивач вважає, що арешт на будинок [ADDRESS] накладений помилково. Необхідності у триманні майна [PERSON] під арештом ніколи не було і нема. Позивач просить зняти арешт з будинку [ADDRESS] , який накладений відповідно до повідомлення Бучанського цегляного заводу від 23.04.1959 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Його представник [PERSON] подала заяву до суду про розгляд справи за їх відсутності, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату та час розгляду справи, шляхом направлення повістки поштовим зв`язком та оголошенням на сайті Ірпінського міського суду Київської області, відзиву за позовну заяву до суду у встановлений строк не надано, а також враховуючи, що позивач не заперечує проти прийняття по справі заочного рішення, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України проголосив по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла його мати [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с. № 5) За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно в рівних частках заповіла позивачу та [PERSON] (а.с. № 88). У встановлений законодавством строк по місцю відкриття спадщини позивач та [PERSON] подали до Ірпінської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини і по їх заяві була заведена спадкова справа № 371 за 2016 рік. Наведене стверджується спадковою справою (а.с. № 76-153). Майно, на яке відкрилася спадщина після смерті [PERSON] складається, зокрема, із будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок був успадкований [PERSON] [INFO] після смерті її батька [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. № 17). Разом з тим, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину будинку [ADDRESS] у нотаріуса позивач не може у зв`язку з тим, що на спадкове майно накладено арешт. Наведене стверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 425 від 23.04.2018 року (а.с. № 8). Згідно відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі повідомлення Бучанського цегляного заводу № 4 22.06.2004 року Ірпінською міською державною нотаріальною конторою було накладено заборону на будинок [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Наведене стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с. № 9-10). Однак, будинок [ADDRESS] був збудований дідом позивача у 1960 році, що стверджується технічним паспортом, тому у 1959 році на нього не могла бути накладена заборона, а [PERSON] ніколи не мав жодного відношення до цього будинку. Вказане підтверджується і довідкою № 26/10/1813 КП «Центр технічної інвентаризації та державної реєстрації» БМР право власності на право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано: з січня 1961 року по січень 1990 року був за [PERSON] , 1/1 (цілий будинок) правовстановлювальним документом є договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідчений 1-й К.Святошинської ДНК 13.06.1955 року № 2-1578 (книга № 1 сторінка № 125 реєстровий № 787 від 10.01.1961 року); з січня 1990 року по теперішній час зареєстровано по 1/2 частини будинку кожному за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину , посвідченого Ірпінською ДНК 22.01.1990 року за № 97 з відміткою на правовстановлювальних документах (в реєстраційну книгу запис про власників не внесено). Для отримання інформації щодо погашення позики та можливості зняття арешту з будинку державним нотаріусом було зроблено запит до арбітражного керуючого, ліквідатора Ірпінського комбінату «Перемога» (раніше «Бучанський цегляний завод») Кучака Ю.Ф., на який останній повідомив, що не має відношення до Бучанського цегляного заводу № 4 (а.с. № 16). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власниками права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зазначені принципи сформулювало і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 3, 16-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 15.05.2013 року в справі № 6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього, порушує його права приватної власності, внаслідок чого позивач позбавлений можливості отримати спадщину, в повному обсязі користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд скасовує арешт, накладений на будинок [ADDRESS] , яка належить по праву власності [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . В частині вимог щодо вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо запису про обтяження за реєстраційним номером № 37846 від 22.06.2004 року, то в даній частині суд відмовляє позивачу, оскільки даний запис підлягає вилученню за наслідками виконання рішення суду про скасування арешту майна. Враховуючи,що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial