Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому вказує, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Новомосковське відділення № 2991 та [PERSON] 17 вересня 2008 року було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 137 про надання кредиту у сумі 220000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,5% річних, терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 16 вересня 2018 року. Згідно умов кредитного договору відповідачу був виданий кредит на споживчі потреби у розмірі 220000грн. під 21,5% річних за користування кредитними коштами. Станом на 17 червня 2015 року заборгованість відповідача перед Банком становить 403 594,65 грн., що складається: з простроченої заборгованості по кредиту 146387,95 грн.; простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам - 4809,52 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків 10187,24 грн.; пені за несвоєчасне повернення кредиту 16478,86 грн.; 3% річних за несвоєчасну сплату процентів 1196,15 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 1934,89 грн.; втрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу 68828,60 грн.; втрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення відсотків 153771,44 грн. Так, з метою погашення заборгованості за кредитом та відсотками Банк неодноразово звертався до відповідача щодо повернення заборгованості. Однак, вказані претензії Відповідач залишив без відповіді, борг по Кредитному договору не погасив. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом у розмірі 403594,65 грн., та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. В судовому засіданні представник позивача в повному обсязі підтримала позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити його в повному обсязі. Пояснити, чому при вирахування втрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення відсотків в сумі 153771,44 грн. було зараховано суму тіла кредиту, не може. Також не може пояснити з якого часу нараховується заборгованість відповідача, тобто коли він перестав сплачувати кредитні кошти. Також пояснила, що за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за даним кредитом 04 березня 2016 року на виконання зазначеного рішення позивач, як іпотекодержатель продав іпотечне майно квартиру [ADDRESS] (Червоноармійська) в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, в результаті чого заборгованість за кредитом [PERSON] була погашена. На сьогоднішній день заборгованості відповідач [PERSON] за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії № 137 від 17 вересня 2008 року не має. Позовні вимоги підтримує у звязку з тим, що станом на 17 червня 2015 року, на момент предявлення позову до суду, відповідач мав заборгованість, а тому вважає, що позов повинен бути задоволений в повному обсязі. Крім того, [PERSON] подано позов до банку про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що продаж іпотечного майна здійснений заниженою ціною. А рішення суду від 01 грудня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки оскаржується відповідачем в апеляційному порядку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив суд відмовити в їх задоволенні. Підтвердив, що [PERSON] дійсно укладав кредитний договір з позивачем 17 вересня 2008 року. Однак банк вже скористався своїм правом на погашення заборгованості, шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено заний кредитний договір. Так рішенням від 01 грудня 2014 року за позовом банку звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитом [PERSON], а 04 березня 2016 року реалізоване це майно. Враховуючи, що на сьогоднішній день заборгованості [PERSON] перед банком не має, вважає позов необґрунтований, та в його задоволенні просив відмовити. Вважає, що банк в порушення прав відповідача має на меті отримати подвійне стягнення з нього. Також просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності, тобто щомісячні платежі нараховані відповідачу з 2008 року по 17 червня 2012 року заявлені позивачем поза межами строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Новомосковське відділення № 2991 та [PERSON] 17 вересня 2008 року було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 137 про надання кредиту у сумі 220 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,5% річних, терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 16 вересня 2018 року. Позивач виконав взяті на себе зобовязання та видав відповідачу кредит у розмірі 220000грн. під 21,5% річних за користування кредитними коштами. Відповідач не виконував належним чином зобовязання за кредитним договором з травня 2011 року, що вбачається з розрахунку позивача, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість. Вище зазначені обставини не оспорюються сторонами у справі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Приписами ст. 1049 ЦК України передбачено зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. І ст.1054 Цивільного кодексу України, по кредитному договору банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, та інші платежі, передбачені договором. Згідно ч.4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як встановлено ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків. Відповідно до ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З копії рішення № 183/2080/14-ц від 01 грудня 2014 року за результатами розгляду позову банку до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено даний кредит, вбачається. що позов був задоволений та рішення набрало законної сили. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії договору купівлі-продажу вбачається, що предмет іпотеки, якою забезпечений кредит [PERSON], на підставі рішення № 183-2080-14-ц від 01 грудня 2014 року квартира [ADDRESS] (Червоноармійська) в м.Новомосковськ Дніпропетровської області була продана 04 березня 2016 року. Зі звіту ПАТ «Державний ощадний банк України» за № 19/19-93 від 09 березня 2016 року про результати продажу майна, вбачається, що за результатами звернення стягнення банком на предмет іпотеки шляхом його продажу на підставі рішення суду від 01 грудня 2014 року заборгованість за кредитом [PERSON] була погашена. При цьому решта коштів в розмірі 6811,06 грн. позивач має намір повернути [PERSON] Згідно інформації з офіційного сайту «Судової влади», вбачається, що в провадженні Апеляційного суду Дніпропетровської області знаходиться апеляційна скарга [PERSON] на рішення у справі № 183/2080/14-ц, за якою відкрите провадження та розгляд якої призначений на 05 квітня 2017 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що рішення суду у справі № 183/2080/14-ц від 01 грудня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] оскаржується в апеляційному порядку. В той же час встановлено, що рішення суду виконане, предмет іпотеки реалізований та кредит погашений. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що на день розгляду справи заборгованості відповідач [PERSON] за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії № 137 від 17 вересня 2008 року не має. А тому в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії № 137 від 17 вересня 2008 року належить відмовити. Що стосується судових витрат, то суд приходить до наступних висновків. Як вбачається позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 02 липня 2015 року. Ухвалою від 15 липня 2015 року у справі було відкрите провадження. Як встановлено в судовому засіданні станом на час звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі відповідач мав заборгованість, яка на день розгляду справи у суді відсутня, у звязку з реалізацією предмета іпотеки та перерахуванню коштів на рахунок банку. А тому, виходячи з вимог ст.. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача пядлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved