Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення №27 від 20.09.1951 року виконкому Сталінозаводської районної Ради депутатів трудящих м. Сталіно та нотаріально посвідченого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 05.03.1952 року реєстровий №9480 його батькові, [PERSON], була виділена земельна ділянка площею 600 м.кв. за адресою: [ADDRESS], під забудову житлового будинку та надвірних споруд, де він побудував житловий будинок та надвірні споруди, які використовував для постійного проживання родини. На підставі акта приймання домоволодіння та рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Донецька №382/3 від 29.09.1993 року домоволодіння було визнано прийнятим до експлуатації, житлова прибудова була визнана жилою та зареєстрована на ім'я [PERSON], також вказано, що вважати житлову площу домоволодіння 48,1 м.кв. На теперішній час житлова площа домоволодіння не змінилася. 14 жовтня 2008 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Трофименко Л.Р. за реєстровим № 2-1208, згідно до якого заповідав усе своє майно, яке буде належить йому на день смерті позивачу - [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS]. Згідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 04.11.2013 року, у склад домоволодіння [ADDRESS], входить: - житловий будинок літ. А-1, 1952 року побудови; - жила прибудова літ. А-1-1, 1991 року побудови; - прибудова літ. а3, 1960 року побудови; - тамбур літ. а4, 1960 року побудови; - літня кухня літ. Г, 1963 року побудови; - прибудова до літньої кухні літ. Г, 1980 року побудови; - убиральня літ. З, 1960 року побудови; - зливна яма літ. С, 1973 року побудови; - огородження № 4,8, які були прийняти до експлуатації на підставі акта приймання домоволодіння та рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Донецька № 382/3 від 29.09.1993 року. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач та його рідни сестри - [PERSON] та [PERSON], відповідачі по справі, які мають обов'язкову долю. Дружина померлого - [PERSON] померла у [INFO]. У встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, про що була заведена спадкова справа за №12/2012, однак 12.07.2013 року нотаріусом було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не надано відповідного документа, що підтверджує державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно на ім'я спадкодавця. В наступний час перереєструвати, зареєструвати або отримати правовстановлюючий документ, на будинок позивач не має можливості, оскільки власник домоволодіння помер, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду. Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння [ADDRESS], що складається з: - житлового будинку літ. А-1, жилої прибудови літ. А-1-1, прибудови літ. а3, тамбуру літ. а4, загальною площею 81,4 м.кв., житловою площею 48,1 м.кв.; - літньої кухні літ. Г; - прибудови до літньої кухні літ. Г; - убиральні літ. З; - зливної ями літ. С; - огородження № 4,8, як спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В процесі розгляду справи представник позивача, адвокат [PERSON], уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок літ. А-1, жилу прибудову літ. А-1-1, прибудову літ. а3, тамбур літ. а4, загальною площею 81,4 м.кв., житловою площею 48,1 м.кв., та господарські споруди, а саме: літню кухню літ. Г; прибудову до літньої кухні літ. Г; убиральню літ. З; зливну яму літ. С; огородження № 4,8, які розташовані за адресою: [ADDRESS], як спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO]. У судове засідання представник позивача, адвокат [PERSON], не з`явився, надав заяву, згідно якої позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Також просив розглянути справу без його участі. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не з`явилася, надала заяву, згідно якої уточнені позовні вимоги визнала у повному обсязі та зазначила, що дійсно спірне домоволодіння [ADDRESS] її батько, [PERSON], заповідав позивачу. Просила розглянути справу без її участі. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не з`явилася, надала заяву, згідно якої уточнені позовні вимоги визнала у повному обсязі. Просила розглянути справу без її участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконкому Сталінозаводської районної Ради депутатів трудящих м. Сталіно №27 від 20.09.1951 року (а. с. 6) та договору на право побудови будинку та безстрокове користування земельної ділянки від 05.03.1952 року, посвідченого державним нотаріусом Сталінської нотаріальної контори за реєстровим №9480 (а.с. 4-5) [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS], під індивідуальне будівництво забудову житлового будинку. Відповідно до п. 5 зазначеного договору забудовник зобов`язався розпочати будівництво не пізніше 07.03.1952 року, а завершити його не пізніше 07.03.1954 року. На зазначеній земельній ділянці [PERSON] було побудовано житловий будинок та, відповідно до інвентаризаційної справи станом на 22.11.1967 року, домоволодіння складалося з житлового будинку літ А-1, літньої кухні літ. Б, сараїв літ В, Г, Д, Е-1, К, душу літ. Ж, вбиральні літ. З, ями зливної літ. И, огородження №1-2-3, замощення І. Відповідно до технічного паспорту станом на 18.06.1993 р. домоволодіння по [ADDRESS], складалося з житлового будинку літ А-1, який збудовано у 1952 році; сіней літ. а3, тамбуру літ. а4, жилої прибудови літ. А1-1, альтанки літ. Х, літньої кухні літ. Г, тамбуру літ. О, навісу літ. Р, душу літ. П, гаражу літ. М, вбиральні літ. З, сараїв літ Л, Н, огородження №4-7, де житлова площа будинку становила 48,1 кв.м., а загальна - 77,5 кв.м. При цьому, жилу прибудову під літ. А1-1 визнано самовільно збудованою та зазначено дату її будівництва - 1992 рік. На підставі акту приймання домоволодіння, складеного Міською приймальною комісією Ленінського району м. Донецька та затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів від 18.01.1993 р. за №338 (а.с. 7) домоволодіння [ADDRESS] було визнано прийнятим до експлуатації. При цьому, комісією встановлено, що будівництво житлового будинку розпочате 05.03.1952 року, будинок має площу 77,5 кв.м. та корисну площу - 48,1 кв.м. Крім того, відповідно до рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Донецька №382/3 від 29.09.1993 року (а.с. 8) вирішено житлову прибудову літ. А`-1 визнати жилою та зареєстровати на ім'я [PERSON]. Також вказано, що вважати житлову площу домоволодіння 48,1 кв.м., а всього площа домоволодіння складає 77,5 кв.м. За життя своє право власності у встановленому порядку в Бюро технічної інвентаризації [PERSON] не зареєстрував. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], актовий запис №372 від 03.04.2012 р. (а.с. 9). У зв`язку з чим, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. Згідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 04.11.2013 року (а.с. 15-17), у склад домоволодіння [ADDRESS], входить: житловий будинок літ. А-1, 1952 року побудови; жила прибудова літ. А1-1, 1991 року побудови; прибудова літ. а3, 1960 року побудови; тамбур літ. а4, 1960 року побудови; літня кухня літ. Г, 1963 року побудови; прибудова до літньої кухні літ. г, 1980 року побудови; убиральня літ. З, 1960 року побудови; зливна яма літ. С, 1973 року побудови; огородження № 4,8, які були прийняти до експлуатації на підставі акта приймання домоволодіння та рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Донецька №382/3 від 29.09.1993 року. При цьому, станом на 04.11.2013 року житлова площа по житловому будинку літ. А-1 та житловій прибудові літ. А1-1 складає 48,1 км.м. Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спорудження будинку [ADDRESS] було завершено до 1967 року, а саме: у 1952 році, про що свідчить інвентаризаційна справа по домоволодінню станом на 24.11.1967 р., технічний паспорт на будинок від 18.06.1993 р., акт приймання домоволодіння та рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Донецька №382/3 від 29.09.1993 року «Про визнання прибудови літ. А1-1 жилою по [ADDRESS], визнання жилим та оформлення права власності на будинок літ. А-1 по [ADDRESS]». У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, на час набуття права власності на спірний житловий будинок державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Відповідно до п.2 розділу ІІ цієї Інструкції об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно Переліку, доданого до вказаної інструкції (п. 4, 7 розділу ІІ Інструкції). Зокрема, за пунктом 14 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1993 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Стаття 1268 ЦК передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст. 1268 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється термін у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Сьомої донецької державної нотаріальної контори Трофименко Л. Р. 14.10.2008 р. та зареєстрованого в реєстрі за №2-1208 (а.с. 11), усе належну йому майно [PERSON] заповідав сину - [PERSON], позивачу по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER], актовий запис №1117 від 11.08.1960 р. Позивач був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою на зазначене домоволодіння (а.с. 18-20) та паспортом [NUMBER] (а.с. 21). У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, про що була заведена спадкова справа за №12/2012. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.06.2013 р. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у вигляді житлового будинку [ADDRESS] позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що спадкодавець [PERSON] не зареєстрував своє право власності на зазначений житловий будинок . Відповідно ч. 3 п. 23 Пленуму Верховного суду України в Постанові №1 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що будівництво житлового будинку [ADDRESS], який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом договору на право побудови будинку та безстрокове користування земельної ділянки (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, тому суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, у зв`язку з чим є правові підстави для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на цей будинок у порядку спадкування за заповітом Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі ст.ст. 331, 1216-1218,1261,1268-1270 ЦК України, ч. 1 ст. 86 ЦК УРСР 1963 року, ч. 3 п. 23 Пленуму Верховного суду України в Постанові №1 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та

Outcome: approved