Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив заборонити відповідачеві вчиняти дії, які можуть порушити право власності позивача та право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: не укладати договори оренди та не вселяти в дане домоволодіння інших осіб без згоди позивача, а також стягнути судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суді м. Києва від 20.05.2015 року було визначено порядок користування вказаним житловим будинком. При цьому, судом визначено приміщення загального користування. Наразі між сторонами виник спір з приводу здійснення права спільної часткової власності, оскільки відповідач періодично вселяє в спірне приміщення невідомих осіб, які користуються місцями загального користування. Позивач вважає, що оскільки у будинку було проведено самочинне перепланування щодо якого співвласниками не визначений порядок користування, таким чином існує обов'язок кожного із співвласників погоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном із іншим співвласником. На підставі викладеного, позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та позов просив задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням Шевченківського районного суді м. Києва від 20.05.2015 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, що є спільною сумісною власністю, та вирішено наступне: виділити у користування [PERSON] житлові кімнати № 1-5 площею 13,9 кв.м, № 1-6 площею 10,8 кв.м. у житловому будинку літ. «А», за адресою: [ADDRESS]; виділено у користування [PERSON] житлові кімнати: № 1-7, площею 12,6 кв.м., № 1-8 площею 8,6 кв.м. у житловому будинку під літ. «А», за адресою: [ADDRESS]; визначено приміщеннями загального користування: коридор - № 1-1 площею 4,6 кв.м., санвузол - № 1-2 площею 4,2 кв.м., кухню - № 1-3 площею 7,5 кв.м., коридор - № 1-4 площею 4,5 кв.м. у житловому будинку під літ. «А», за адресою: [ADDRESS]; зобов'язано [PERSON] не вселяти сторонніх осіб у домоволодіння за адресою: [ADDRESS], без згоди [PERSON]. Позивач стверджує, що відповідачем без його згоди до спірного приміщення періодично заселяються сторонні особи, які користуються приміщеннями загального користування, неохайно ставляться до санітарно-технічного обладнання будинку, не дотримуються чистоти та порядку в місцях загального користування, таким чином, створюються перешкоди для позивача у здійсненні права користування його власністю. За ч. 1 ст. 316 правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням частики кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. У разі недосягнення згоди між співвласниками, щодо порядку користування, такий порядок встановлюється судом. У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Норма ч. 2 ст. 386 ЦК закріплює за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права. На підтвердження викладених у позові обставин позивачем надано до суду Висновок дільничого інспектора міліції ВМ-3 Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві лейтенанта міліції Навроцького Р.В. від 29.08.2015 року, згідно якого під час виїзду на місце події, а саме за адресою: [ADDRESS], виявлено громадян [PERSON], та [PERSON], які пояснили, що у зв'язку із сімейними обставинами вимушені були винаймати житло у [PERSON], на протязі декількох днів без дозвільних документів. Крім того, у відповідності до Висновку старшого інспектора відділу поліції № 3 Шевченківського району ГУНП в м. Києві лейтенанта поліції Навроцького Р.В. від 05.02.2016 року, згідно якого під час виїзду на місце події, а саме за адресою: [ADDRESS], було опитано [PERSON], яка пояснила, що у зв'язку із сімейними обставинами вимушені були винаймати житло у [PERSON] За ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Належних і допустимих доказів того, що відповідачем створюються перешкоди у користуванні місцями загального користування позивачем не надано, більше того, у судовому засіданні позивачем особисто підтверджено, що такі перешкоди відсутні та вказані особи у спірному приміщенні наразі не проживають. Крім того, не доведено, що [PERSON] або інші особи наразі проживають у спірному приміщенні, а відтак відсутні підстави вважати, що відповідачем здійснюється вселення орендарів до житлового приміщення, що вимагає згоди іншого співвласника. За таких обставин, суд не знаходить наявності у позивача достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними належними доказами, а отже є необґрунтованими і відповідно такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed