Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь суму заборгованості в розмірі 37827,00 грн. основного боргу, суму трьох процентів річних в розмірі 1178,00 грн., процентів за користування позикою в розмірі 10625,00 грн., що разом становить 49630,00 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 11 листопада 2014 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у позивача 1600,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 37827,00 грн., які відповідачка зобов'язалася повернути до 31 грудня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою. Однак, у визначений розпискою строк відповідачка борг не повернула, чим порушила та прострочила зобов'язання, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Сума трьох процентів річних становить 1178,00 грн., сума процентів від суми позики становить 10625,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що відповідачка не виконала належним чином свої зобов'язання за договором позики і у визначені строки не повернула суму боргу, що є підставою для стягнення суми боргу в примусовому порядку. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.42). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Правові відносини позики врегульовані параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так в судовому засіданні встановлено, що 11 листопада 2014 року, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачці позику в сумі 1600,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення не пізніше 31 грудня 2014 року (а.с. 6). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачці зазначену грошову суму у позику, а відповідачка зобов'язалася, відповідно, повернути отримані кошти готівкою у строк до 31 грудня 2014 року у визначений спосіб. Позивач згідно даних зобов'язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачці зазначену суму, а відповідачка зобов'язання не виконала, отримані у борг кошти у визначений термін не повернула. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого, відповідно, посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Наведені норми законодавства свідчать про те, що для встановлення факту укладення договору позики необхідною умовою є доведення факту передання грошових коштів за таким договором, що, в свою чергу, може бути підтверджене відповідною розпискою, виданою позичальником. За умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та положень чинного законодавства, перевіривши розрахунки, надані позивачем щодо обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що на користь останнього підлягає стягненню заборгованість, яка складається з суми боргу та трьох відсотків річних на суму боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України. Так, згідно із ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики є безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами , на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого розміру доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності, хоча б однією із сторін. Отже, доводи позивача про стягнення процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов'язання не підлягають до задоволення, оскільки вони не відповідають умовам договору позики та суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки укладений договір є безпроцентним. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи дану норму закону та часткове задоволення вимог позивача в судовому засіданні, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 551,20 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 207, 509, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України,

Outcome: partial