Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, третіх осіб про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою №6 у будинку №67 по вул. Тарнавського у м. Львові, скасування реєстрації місця проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] шляхом зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позов мотивує тим, що зареєстрований та проживає у [INFO], в якій також зареєстровані відповідачі. Відповідач [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача, шлюб з нею розірвали в 2013 році. В травні 2014 року відповідач повідомила, що хоче навідати свою матір у м. Тольятті [PERSON] Федерації, а тому він надав дозвіл на тимчасовий виїзд дітей. Але як виявилося відповідач забрала всі свої речі та речі дітей, всі документи і вибула на постійне місце проживання у іншу країну, де проживає її рідня. Там вона влаштувала меншу дитину в школу, сама працевлаштувалася, що вказує на те, що вона вибула на постійного місце проживання. Тому вона з дітьми втратили право на користування такою. В судовому засіданні позивач позов підтримав, будучи допитаний у якості свідка показав, що відповідач обманним шляхом вивезла дітей та вибула сама в [PERSON] Федерацію на постійне місце проживання. Його батьки проживають у одному будинку з відповідачкою та її членами сім»ї у м. Тольятті. Перебуваючи у гостях, він довідався, що старша дочка вийшла заміж за іноземця і виїхала проживати за кордон. Відповідачка працевлаштувалася, отримала дозвіл на проживання, влаштувала на навчання меншу дочку. Ці обставини вказують на те, що вона вибула з квартири на постійне проживання в іншу країну, а тому втратила право на проживання у ній. Відповідачі у судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку за місцем реєстрації та через засоби масової інформації, заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не подали, не представили заперечення на позов. З врахуванням представлених доказів, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого позивач та представник позивача не заперечили. Представник третьої особи в судовому засіданні у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Проте зазначив, що в інтересах малолітньої дитини вважає за необхідне залишити дитину прописаною у спірній квартирі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, покази свідків, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до положень ч.2 ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки (а.с.12), в квартирі [ADDRESS], що перебуває в власності територіальної громади, зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як вбачається із рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01.10.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.8). Як вбачається із актів комісії ЛКП «503» (а.с.9-11), комісією було складені акти про те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані, проте станом на 19.09.2014 року, 20.11.2014 року, 21.01.2015 року в квартирі не проживали. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в 2014 році виїхала в [PERSON] Федерацію, що стверджується наступними доказами. Як вбачається із акту від 17.10.2016 року (а.с.55), мешканці будинку №67 по вул. Тарнавського у м. Львові засвідчили факт відсутності як відповідачів, так і будь-яких жіночих ти дитячих речей, які вказували б на користуванням даним житлом такими. Як вбачається із листа відповідач [PERSON], надісланого до суду в ході розгляду справи, в якій сама зазначає, що відповідачі на даний час проживають в [INFO], донька [PERSON] навчається у спеціалізованій школі-інтернаті для дітей з вадами зору. Як вбачається із довідки Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов І-ІІІ ступенів (а.с.56), [PERSON] [INFO] вибула зі школи у 2014 році у звязку із виїздом за межі України. Позивач [PERSON], допитаний в судовому засіданні як свідок пояснив, що в 2013 році було розірвано шлюб між сторонами, позивач тривалий час позивач не проживав у квартирі. В 2014 році відповідач захотіла поїхати до батьків в [PERSON] Федерацію на канікули, проте восени до дому не повернулись, до навчання не приступили. Через деякий час старша донька повідомила, що молодша донька пішла до школи в місті Тольятті [PERSON] Федерації. Вважає, що доводи відповідачки про те, що вона поїхала тимчасово, оскільки дочці необхідно робити операцію не відповідають дійсності, оскільки таку операцію можна робити в Україні, а тим більше вона з ним питання проведення операції дочці ніколи не обговорювала. Старша донька не працювала. Диплом позивач передав старшій доньці. На даний час одружилась та переїхала жити в Шрі-Ланку з чоловіком. Також зазначив, що колишня дружина живе із матірю, там працевлаштувалася. Під час проживання у Львові вона неодноразово настоювала на тому, щоб переїхати на постійне місце проживання в м. Тольятті, звідки вони обоє родом і у її матері є трьохкімнатна квартира. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є хресним батьком молодшої дитини - [PERSON] Зазначив, що сімї підтримували дружні відносини, але в 2013 році вони розірвали шлюб. В 2014 році, коли загострилися відносини між Україною і [PERSON] Федерацією відповідач зібрала всі речі, забрала дітей і виїхала в [PERSON] Федерацію, після чого в жодні стосунки із друзями та знайомими не вступає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вони товаришували сімями з позивачем та його бувшою дружиною, молодша дитина ходила до школи із їх дитиною. Вона підтримувала дружні відносини з відповідачкою. Проте після розірвання шлюбу вона дізналась, що відповідачі збирається переїхати в [PERSON] Федерацію, що згодом і зробила. В подальшому, після початку навчального року, дитина школу не відвідувала, мати на звязок не виходила, жодних даних не повідомила, всі звязки обірвала. Молодша донька дійсно мала проблеми із зором, проте лікування, яке здійснювала в дитячій поліклініці не завершила. Разом з тим, жодних розмов про операцію не було. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сестрою позивача, також проживає в [PERSON] Федерації. Ствердила, що востаннє бачила відповідача [PERSON] в м. Тольятті [PERSON] Федерації. Їй відомо, що відповідач із молодшою донькою живе поверхом нижче разом із матірю відповідача [PERSON] Також знає, що відповідач працює у школі, куди і влаштували молодшу доньку. Старша донька одружилась і переїхала в Шрі-Ланку. Ствердила, що відповідач мрія переїхати в м. Тольятті, постійно переконувала брата повернутися до батьків. Також ствердила, що зі слів знайомих їй відомо, що вона оформляла документи та отримала дозвіл на проживання і роботу в [PERSON] Федерації. Дійсно, як вбачається із долученої представником позивача відповіді УМВС [PERSON] Федерації по місту Тольятті (а.с.69) у наданні відповіді про підстави проживання та працевлаштування відповідачки у м. Тольятті було відмовлено із посиланням на статтю 9 Федерального закону № 151 Ф3 від 25.07.2006 року « О персональных даных». Разом з тим, вказаний Закон регулює суспільні відносини з приводу обробки персональних даних громадян [PERSON] Федерації і він не стосується обробки персональних даних осіб, які тимчасово перебувають на території [PERSON] Федерації. Окрім того, як вбачається із офіційного повідомлення Міністерства Закордонних Справ Україн http://mfa.gov.ua/ua/press-center/notes/4940-do-uvagi-gromadyan-rosija-zminila-poryadok-perebuvannya-gromadyan-ukrajini-na-teritoriji-rf з 1 січня 2014 року встановлено дозволений термін тимчасового перебування в Росії для іноземців, які вїхали у безвізовому порядку, в тому числі для громадян України до 90 днів протягом 180 днів. З липня 2014 року по 1 серпня 2015 року для громадян України діяв тимчасовий пільговий міграційний режим, згідно з яким дозволялося перебувати на території РФ безвиїзно без отримання відповідних дозвільних документів більше зазначеного вище терміну. Починаючи з 1 листопада 2015 року усі громадяни України, які вже перебувають на території РФ більше 90 днів і не мають оформлених у встановленому порядку дозвільних документів на продовження цього терміну, мають до 30 листопада 2015 року звернутися до підрозділів ФМС РФ для визначення статусу свого перебування в [PERSON] Федерації та отримати відповідні дозвільні документи (патент, дозвіл на працевлаштування, дозвіл на проживання тощо) або залишити територію РФ. Виключення з цього порядку перебування зроблено тільки для українських громадян, які в масовому порядку прибули в РФ із південно-східних областей України, у відношенні яких продовжується застосування пільгового міграційного режиму. З 1 грудня 2015 року до громадян України, які порушили або порушуватимуть у подальшому після вїзду дозволений термін перебування на території РФ (90 днів протягом 180 днів) і не оформили дозвільні документи, будуть застосовуватися заходи адміністративного характеру, у тому числі встановлення заборони вїзду в [PERSON] Федерацію. Таким чином, оскільки відповідач з дітьми не повернулася в Україну, вона оформила дозвіл на проживання у [PERSON] Федерації та працевлаштування. З врахуванням неведеного, суд приходить до переконання, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсно вибули з території України на постійне місце проживання в [PERSON] Федерацію, про що свідчать в сукупності представлені суду докази, зокрема відповідачі при виїзді забрали всі свої речі, перервали звичні звязки, припинили навчання у школі дітей, протягом тривалого часу не повертались до займаної квартири, а також у відповідності до змін у законодавстві, яке регулює порядок перебування громадян України на території [PERSON] Федерації їх перебування у м. Тольятті з травня 2014 року без оформлення дозволу на проживання виключається. У звязку із наведеним, з врахуванням того, що відповідачі доводи позивача не спростували, суд вважає, що позов слід задоволити та визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 6 у будинку №67 по вул. Тарнавського у м. Львові. При цьому суд вважає, що доводи відповідача у заяві до суду про те, що вона тимчасово перебуває у [PERSON] Федерації повністю спростовуються переліченими вище доказами. Окрім того, суд вважає, що оскільки неповнолітня [PERSON] залишилася проживати із матірю і позивач проти цього не заперечує, тому вона також втратила право на проживання у спірній квартирі. Одночасно, в задоволенні позовних вимог в частині вимог про скасування реєстрації місця проживання відповідачів слід відмовити, оскільки, відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення особи права на користування житловим приміщенням, у відповідності до вимог ст.14 ЦПК України є обовязковим для виконання Головним управління Державної міграційної служби України у Львівській області та його структурними підрозділами, а тому суд вважає, що в цій частині спір відсутній. При цьому, задовольняючи позов, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON], [PERSON] в рівних частках на користь позивача слід стягнути сплачені та документально підтверджені судові витрати - судовий збір в розмірі 551,2 грн. (а.с.2)

Outcome: approved