Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно виконавчого листа від 05 лютого 2013 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва на підставі рішення, ухваленого по справі № 2610/27997/2013, відповідач зобов'язаний сплачувати на утримання їхньої спільної з позивачем дитини - [PERSON], [INFO], яка продовжує навчатись Київському національному торгово-економічному університеті, аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 22 листопада 2012 року та до закінчення нею навчання. Проте, на теперішній час відповідачем було сплачено лише 4 500 грн. 00 коп. і згідно Довідки-розрахунку заборгованості, виданої старшим державним виконавцем Петрусенко Г.О., заборгованість відповідача по аліментам перед позивачем становить 17 893 грн. 14 коп. При цьому, за підрахунками позивача, сума неустойки відповідача через заборгованість по аліментам становить 5 100 грн. 00 коп., яку позивач і просить суд стягнути з відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2013 року, ухваленого по цивільній справі № 2610/27997/2012, позивачем отримано та пред'явлено до виконання у Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві виконавчий лист від 17 травня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 22 листопада 2012 року та до закінчення нею навчання в Київському національному торгово-економічному університеті, але не більше ніж до досягнення [PERSON] двадцяти трьох років (а.с. 8). При цьому, згідно довідок-розрахунків № 1404/6 від 03 грудня 2013 року та від 07 травня 2014 року, виданих старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Петрусенко Г.О., заборгованість відповідача по сплаті аліментів позивачу за період з 22 листопада 2012 року по 01 травня 2013 року у загальному розмірі становить 17 893 грн. 14 коп. (а.с. 9, 10). Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, відповідач в повному обсязі не сплачує присуджених судом позивачу аліментів і по даний час. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) регламентовано, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. У судовому засіданні встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, доказів хвороби, яка б перешкоджала б його обов'язку сплачувати за рішенням суду аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, відповідач не надав, як і доказів своєї непрацездатності за період виникнення заборгованості по сплаті аліментів. При цьому, дії державного виконавця з приводу нарахування розміру аліментів до суду відповідач не оскаржував, а тому суд приходить до висновку про відсутність будь-яких поважних причин невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів. Окрім того, слід зазначити, що згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Разом з тим, згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вказані вимоги закону, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні у судовому засіданні обставини, перевіривши правильність доданого до позовної заяви розрахунку пені за несплату аліментів (а.с. 4), суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 22 листопада 2012 року по 30 квітня 2014 року у загальному розмірі 5 100 грн. 00 коп. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст. 196 СК України та

Outcome: approved