Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить суд визнати недійсним договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 22.09.2008 року, укладений з неповнолітньою [PERSON] . В обґрунтування позову посилався на те, що 22.09.2008 року між донькою позивача - [PERSON] та Одеським державним університетом внутрішніх справ на підставі Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, ГУ МВС України в Одеській області та [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ. При укладанні оспорюваного договору, не було додержано вимог встановлених цивільним законодавством України. Зокрема, даний договір має бути визнаний недійсним у зв`язку з недодержанням при укладенні Угоди вимог ч.1 та ч.2 ст. 203 ЦК України, оскільки він є таким, що суперечить Кодексу та іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам; та був укладений особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності (оскільки їй, [PERSON] , при укладенні даного договору було всього 17 років, то необхідно було отримати згоду батьків (усиновлювачів, піклувальників) на підписання такої угоди). Крім того позивач посилався на те, що сам Договір не виконувався відповідачем з дня його заключення, оскільки відповідно до п. 2.1.3 Договору виконавець зобов`язується забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України. Оскільки його донька в казармі не проживала, їй було відказано в наданні безкоштовного харчування в столовій, що змусило її подати рапорт про відмову від харчування в столовій. Форму, яку їй видали на першому курсі була великого розміру, що змусило позивача шити їй нову. За викладених обставин звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 01.08.2019 року заперечував проти задоволення позову. Надав відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. До судового засідання, призначеного на 03.02.2020 року представник відповідача не з`явився, надав заву про розгляд справи без його участі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. В силу приписів ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Із матеріалів справи судом встановлено, що 22.09.2008 року відповідно до Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі міністерства внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України №150 від 14.05.2007 року, між Одеським державним університетом внутрішніх справ , Головним управлінням МВС України в Одеській області та [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ. Пунктом 2.2. вищезазначеного наказу МВС України, зобов`язано керівників вищих навчальних закладів МВС України на підставі Типового договору укласти відповідні договори про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі Міністерства Внутрішніх справ України з кожною особою, яка в цьому закладі за державним замовленням та роз`яснено, що у разі коли курсантам вищих навчальних закладів міністерства внутрішніх справ не виповнилось 18 років, установлення правових відносин між нити та державою здійснювати відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Однією із підстав звернення до суду є посилання позивача, що на момент укладання Договору ( 22.09.2008 року) [PERSON] виповнилось 17 років, чим відповідач порушив вимоги п.2.2 наказу МСВ України №150 від 14.05.2007 року, оскільки була відсутня згода батьків на укладення даного правочину. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину у відповідності до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ч.1 ст. 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ч.3 ст. 215 ЦК України. Із приводу посилань позивача як підстави для визнання договору недійсним те, що [PERSON] була неповнолітньою та не було отримано згоду її батьків на укладення договору суд зазначає наступне. Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. У матеріалах особової справи №1568, яка зберігається в архіві відповідача, витребувана ухвалою суду для огляду в судовому засіданні, містяться копії паспортів батьків [PERSON] , що свідчить про обізнаність останніх про укладення їх донькою відповідного договору. Відповідно до положень ст.ст. 31,32 ЦК України фізична особа у віці від 14 до 18 років має право самостійно вчиняти правочини, передбачені ч.1 ст.31 та ч.1 ст. 32 ЦК України, інші правочини вчиняє за згодою батьків ( ч.2 ст. 32 ЦК України). Крім того в матеріалах справи, на аркуші 133 міститься заява [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на ім`я Ректора Одеського державного університету внутрішніх справ, засвідчена їх підписам про згоду на укладання договору про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ. Суд не бере до уваги твердження позивача, що підписавши заяву про надання згоди на підписання його дочкою [PERSON] договору про підготовку фахівця з Одеським державним університетом внутрішніх справ його не ознайомили зі змістом цього договору, тому він дізнався про його зміст тільки 14.01.2019 року, так як надавши таку згоду він якщо не був обізнаний про його зміст то міг з ним ознайомитись. Між тим, суд вбачає, що батьки позивачки, дізнавшись про укладення оспорюваного договору, протягом одного місяця не заявили претензії університету. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим. Крім того, [PERSON] будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталась до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує позов у цій частині. Також позивач в позові, як на одну з підстав недійсності правочину посилається на те, що відповідачем договір не виконувався з дня його заключення, що виразилось у не забезпеченні [PERSON] проживанням в казармі, не наданні безкоштовного харчування в столовій та форми по розміру. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 5.2 Договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті від 22.09.2008 року у разі не виконання виконавцем або замовником зобов`язань за цим договором є підставою для дострокового розірвання договору, а не визнання його недійсним, як цього просить позивач. Вимоги про дострокове розірвання договору з підстав не виконання його виконавцем-відповідачем позивачем не заявлялись. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З приводу строку звернення до суду із даним позовом. Суд звертає увагу, що позивач був обізнаний із фактом укладання оскаржуваного договору з 2008 року, надавши заяву від 01.08.2008 року зі згодою на укладання договору про підготовку фахівця у Одеському державному університеті, засвідчену підписом ( а.с. 133), а із даним позовом звернувся до суду 15.02.2019 року. Представник відповідача надав заяву в якій зазначав, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню не у зв`язку зі спливом строків позовної давності, а за недоведеністю вимог. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для визнання договору недійсним із підстав, зазначених у позові, позивач суду не надав, і судом таких доказів не здобуто. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed