Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Відповідача, про визнання договору дарування квартири недійсним в обґрунтування зазначив, що за 28 вересня 2012 р. державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування квартири, розташованої за адресою м. Маріуполь, пр.. Будівельників, б. 29 кв. 60 укладений між сторонами. Даний правочин був здійснений в порушення вимог ЦК України, а також під впливом помилки та без урахування вад фізичного характеру, які має позивач, а саме того, що [PERSON] є людиною похилого віку, знаходилася на постійному лікуванні з приводу діабетичної ангіопатії обох очей, що унеможливлює самостійне читання документів перед їх підписанням. Крім того при обговоренні з відповідачем умов укладення правочину, позивачем були висунуті читки вимоги щодо утримання після укладання договору тобто вона розраховувала на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. ЇЇ основною вимогою та побажанням було довічне утримання її і вона вважала що цим правочином буде закріплене її утримання після передачі права власності на квартиру відповідачу. Також на недійсність цього правочину вказує факт встановлення будь-якого обовязку немайнового характеру для обдарованого на користь дарувальника, який був встановлений у оспорюваному договорі, а саме обовязкове право позивача довічно мешкати у квартирі обдарованого з моменту переходу права власності. Позивач мешкає у квартирі несе тягар по утриманню цього майна, що свідчить про відсутність факту здійснення права власності відповідачем щодо майна, яке він прийняв у дар. Просила суд визнати договір дарування квартири від 28.09.2012 р. посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявилися, від представника позивача через якого позивач приймав участь у розгляд справи надійшла письмова заява в якій вона просили розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином в результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 28.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №2-974, згідно умов якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за №60, що знаходиться у будинку №29 по проспекту Будівельників у місті Маріуполі (а.с.4). Згідно умов зазначеного договору сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві «Дарителя» довічно проживати в подарованій квартирі з моменту переходу права власності до «Одарованої» Сервітут припиняється після смерті «Дарителя». Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 04.10.2016 р. [PERSON] має хронічні захворювання атеросклеротический кардіосклероз, гіпертонічну хворобу 2 ст., сахарний діабет 2 типу, інсулінозалежний, середнього ступеню тяжкості, макулодистрофію обох очей, вікова катаракта, хронічний піелонефріт. Знаходиться на Д обліку з діагнозом атеросклеротический кардіосклероз, хронічний піелонефріт, з 1992 р. на Д обліку з діагнозом сахарний діабет 2 типу. Неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні з 2001 р. по 2016 р. з захованнями очей з діагнозом ангіоретинопатія, діабетична ангіопатія обох очей, макулодистрофія, катаракта ( а.с. 5). Згідно паспорту громадянина України ВЕ 254904 [PERSON], народилася 08 лютого 1927 року( а.с. 3). Згідно дублікату посвідчення виданого Приморським УПСЗН Д №399261 [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни ( а.с.6). Згідно особового рахунку №3087 [PERSON] зареєстрована за адресою м. Маріуполь, пр.. Будівельників, б. 29 кв. 60 з 22.03.1985 року ( а.с. 7). Згідно із ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1\~ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. (Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14) При укладанні сторонами оспореного договору дарування від 28 вересня 2012 року, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не розуміла правових наслідків\~\~укладання цього договору, не розуміла, що він не покладає на відповідача [PERSON] обов'язків по догляду за нею, тобто помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Ця помилка має істотне значення, тому що позивач переуступивши своє право власності на квартиру, в кінцевому наслідку, не отримає допомоги з боку відповідача і вимушена оскільки проживає у квартирі з 2012 року сплачувати комунальні послуги та нести витрати по утриманню подарованої квартири, також є хворою людиною похилого віку, яка має ряд хронічних захворювань, вади з органами зору. Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідачу квартири , яка є її єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Враховуючи наведене, суд вважає що оспорений договір дарування є недійсним на підстав ч. 3 ст.\~203\~та ст.\~229 ЦК України\~. На підставі викладених вимог,

Outcome: approved