Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив відновити порушене право АТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателя за договором іпотеки від 16.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П., зареєстрованого в реєстрі за №2139, шляхом: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №2112; визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М., зареєстрованого в реєстрі за №1667; скасування реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; скасування реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; внесення до Державного реєстру іпотек запису про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом за договором іпотеки від 16.06.2017 року; внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом за договором іпотеки від 16.06.2017 року; визнання за АТ «Райффайзен Банк Аваль» право пріоритету іпотеко держателя нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом за договором іпотеки від 16.06.2017 року, на задоволення забезпечених іпотекою вимог відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб з моменту державної реєстрації іпотеки, тобто з 16.06.2007 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.06.2007 року між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/9407/81/56852, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 76125,00 доларів США строком до 16.06.2027 року з процентною ставкою 12,500% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.06.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: квартирою, загальною площею 31,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Використовуючи право, передбачене ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного нотаріуса КМНО Комарницької О.В. з заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі. На підставі вказаної заяви та наданих банком документів, 26.01.2009 року приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Проте, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року зазначений виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню, записи про іпотеку виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек, у зв'язку із чим у період чинності вказаного рішення [PERSON] здійснив відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON]., яка згодом продала її за договором купівлі-продажу від 10.06.2011 року [PERSON] При цьому, рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.11.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та визнання кредитного договору недійсним, договору іпотеки недійсним, відшкодування збитків і моральної шкоди відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини вбачається, що право АТ «Райффайзен Банк Аваль» стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, яке існувало до ухвалення рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року було порушено, у зв'язку із чим позивач вважає, що має переважне право на захист свого інтересу та просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 07.11.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 18.12.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що [PERSON] придбала спірну квартир на підставі відплатного договору купівлі-продажу та при цьому не знала і не могла знати, що дане майно є предметом іпотеки і не могло бути реалізоване [PERSON], оскільки на момент укладення договору щодо наявних обтяжень у відповідних реєстрах не було. Тобто, [PERSON] є добросовісним набувачем. Заявляючи вимогу про скасування реєстрації права власності за [PERSON] та реєстрації права власності за первинним власником [PERSON] банк фактично заявив вендикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач не був власником квартири, що є предметом іпотеки, укладеного між ним та боржником [PERSON], а тому вважає, що у задоволенні даних вимог слід відмовити. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності. Також, 18.12.2018 року від представника відповідача надійшла заява про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено. 29.12.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначила, що оскільки зобов'язання за кредитним договором не виконані договір іпотеки є чинним. Рішення суду про визнання цього договору недійсним чи припиненим відсутнє, договір іпотеки не розірвано. Відтак, ухвалення судом рішення про недійсність (розірвання) договору іпотеки, яке згодом було скасовано, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права та обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. 08.01.2019 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких вона зазначила, що [PERSON] не може бути одноособовим та належним відповідачем у справі. Також, просила застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог. 25.01.2019 року від представника позивача надійшли письмові пояснення на заперечення на відповідь на відзив в яких вона зазначила, що строк дії кредитного договору до 16.06.2027 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.11.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року скасовано, зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки не припинено, позовні вимоги банку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 01.02.2019 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення в яких вона знову ж таки просила застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що банк скористався своїм право звернувшись до нотаріуса та отримавши виконавчий напис. Однак, у зв'язку з ухваленням рішення Фастівським міськрайонним судом Київської області від 21.05.2010 року не зміг реалізувати своє право. Після скасування вказаного рішення Апеляційним судом Київської області 10.11.2011 року право банку було поновлено та з цього моменту почався перебіг позовної давності. Незважаючи на це, банк маючи виконавчий документ у вигляді виконавчого напису нотаріуса на іпотечному договорі від 26.01.2009 року не пред'явив його до виконання до виконавчої служби та не вживав заходів направлених на звернення стягнення на предмет іпотеки чи стягнення кредитної заборгованості. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] письмових пояснень до суду не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові заперечення та пояснення щодо предмету позову, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.06.2007 року між ВАТ « Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/9407/81/56852, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 76125,00 доларів США строком до 16.06.2027 року з процентною ставкою 12,500% річних. На виконання умов кредитного договору та на підтвердження факту видачі кредитних коштів в сумі 76125 доларів США [PERSON] був відкритий поточний рахунок з якого згідно заяви на видачу готівки №1 від 16.06.2007 року через касу банку позичальник отримав кредитні кошти. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору, позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3 договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 16.06.2027 року (включно). Отже, з укладанням кредитного договору у позичальника виник обов'язок повернути банку кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах чітко встановленим графіком погашення кредитної заборгованості, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом та відсотками. Встановлено, що всупереч п. 5.1 кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов'язання, а саме не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно з Графіком погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв'язку з чим станом на січень 2009 року за ним виникла заборгованість в сумі 106646,06 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16.06.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого виконання зобов'язань за кредитним договором №014/9407/81/56852 від 16.06.2007 року, забезпечено нерухомим майном, а саме: квартирою, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] Вищевказаний предмет іпотеки було обтяжено згідно з чинним законодавством України, про що внесено відповідні записи до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. Відповідно до умов ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV та п. 5.2 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Використовуючи право, яке передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у рахунок погашення кредитної заборгованості АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до приватного нотаріуса КМНО Комарницької О.В. з заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі. На підставі вказаної заяви та наданих банком документів, 26.01.2009 року приватним нотаріусом КМНО Комарницькою О.В. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року позов [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та визнання кредитного договору недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.11.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та визнання кредитного договору недійсним, відшкодування збитків і моральної шкоди відмовлено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що у період чинності рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року [PERSON] здійснив відчуження однокімнатної квартири, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М. зареєстрованого в реєстрі за №2112, укладеного між ним та [PERSON] В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М., за реєстровим №1667, [PERSON] здійснила відчуження спірної квартири на користь [PERSON] Суд вважає, що зазначені договори підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникають між іпотеко держателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодердателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ч. З ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя е недійсним. Відтак, відчужувати предмет іпотеки іпотекодавець має право виключно за згодою іпотекодержателя. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз'яснено, що окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16. У Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16, суд зазначив: «5 огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не мас права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Окрім того, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. У відповідності до положень ст.ст.1 та 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом не дійсним. Враховуючи вищезазначене та те, що АТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержатель за іпотечним договором від 16.06.2007 року, згоду на продаж предмету іпотеки не надавав, договори купівлі-продажу від 21.12.2010 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевченко Н.М. та від 10.06.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. мають бути визнані недійсними. Оскільки судом встановлено, що перехід права власності на предмет іпотеки від [PERSON] - [PERSON], яка згодом відчужила спірну квартиру [PERSON], то застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є обґрунтованим. Такий висновок міститься також у постанові Верховного Суду України справа №6-2858цс15 від 26.05.2016 року, у якій зазначено, що у разі скасування незаконного рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується з положеннями ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція полягає в тому, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, презумпція правомірності договору не спростована (а у даному випадку - у звязку з скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Відтак ухвалене судом рішення про недійсність (розірвання) договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишаються чинними з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Отже, позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; за [PERSON]; та внесення до Державного реєстру іпотек запису про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 31,80 кв.м., житловою 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом за договором іпотеки від 16.06.2017 року; внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження зазначеного нерухомого майна, також підлягають задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності та стосовно її заперечень, то слід зазначити наступне. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинення нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржника. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. З аналізу положень ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Отже, вчинення виконавчого напису нотаріуса є позасудовим способом задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора та не позбавляє права звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Встановлено, що 16.06.2007 року між позивачем та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір №014/9407/81/56852, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 76125,00 доларів США. Строк дії кредитного договору до 16.06.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме квартирою, загальною площею 31,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 6.2. договору іпотеки передбачено підстави припинення договору іпотеки, а саме знищення (втрати) предмета іпотеки, реалізація предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, розірвання договору іпотеки за згодою сторін. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмету іпотеки; набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.11.2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2010 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відмовлено, суд вважає, що зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки не припинено, а тому звернення до суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» з даними позивними вимогами є обґрунтованим. Строк позовної давності в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки згідно умов кредитного договору №014/9407/81/56852 від 16.06.2007 року строк дії даного договору до 16.06.2027 року. Таким чином, іпотека є похідною від виконання позичальником свого основного зобов'язання, однак зобов'язання за кредитним договором не виконанні, а отже договір іпотеки є чинним, рішення суду про визнання цього договору недійсним чи припиненим відсутнє, договір іпотеки не розірвано, у зв'язку із чим у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити. Відповідно до правової позиції ВСУ від 06.07.2016 року у справі №6-1213цс16 визначено, що ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як зазначено вище, строк дії кредитного договору до 16.06.2027 року, тому, оскільки договір іпотеки не припинено АТ «Райффайзен Банк Аваль» має право відносити свої порушені права, в тому числі шляхом визнання за АТ «Райффайзен Банк Аваль» право пріоритету іпотеко держателя нерухомого майна. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, що підтверджені письмовими доказами, а саме понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 14096,00 грн.

Outcome: approved