Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просила розірвати шлюб зареєстрований 09.07.2007 року виконкомом Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 23. Від шлюбу є дитина - син [PERSON] , [INFO] , що унеможливлює розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. Спільне життя з відповідачем виявилось невдалим, через відсутність взаємної любові та порозуміння. Вони втратили одне до одного почуття кохання та поваги, мають несумісні характери. Вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, тому надання строку для примирення є недоцільним, оскільки подальші сімейні відносини неможливі. Позивач вважає, що шлюб має лише формальний характер, тому просить суд задовольнити його позов та розірвати між ними шлюб. Крім того, позивач, посилаючись на те, що відповідач добровільно належну допомогу на утримання дитини не надає, дитина проживає з мамою, просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі однієї третини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача, починаючи від дня звернення до суду до настання повноліття дитини. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги не визнав, зазначив, що розірвати шлюб не має бажання, оскільки не хоче аби дитина проживала з мамою. Крім того, вважав, що підстав для стягнення аліментів з нього не має, оскільки він добровільно надає утримання дитині. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами не має. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Суд не приймає доводи відповідача щодо неможливості розірвання шлюбу через те, що не бажає аби дитина проживала з мамою, оскільки ці доводи не впливають на можливість розірвання шлюбу між подружжям. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про розірвання шлюбу ґрунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, та підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання позовних вимог в частині стягнення аліментів суд виходить з наступного: Шлюбні відносини між сторонами не склались, і сторони проживають окремо. Дитина проживає із мамою (позивачкою), батько добровільно допомогу на утримання дитини не надає. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд враховує, що позивач працює у кафетерії магазину № 4 офіційно, має стабільний дохід, відповідач є пенсіонером ЗСУ, отримує пенсію у розмірі трохи більше 12 тисяч гривень, інші істотні обставини судом не встановлені, інші істотні докази сторонами не надані, отже вимоги в частці аліментів від доходу є обгрунтованими і підлягають частковому задоволенню у розмірі чверті від усіх доходів (заробітку) відповідача, оскільки позивач не обгрунтувала необхідністю стягнення аліментів у розмір однієї третини. Доводи відповідача що він добровільно надає утримання дитині не впливають на можливість стягнення з нього аліментів, оскільки відповідно до закону встановлений обов`язок батьків утримувати своїх дітей. З відповідача слід стягнути судовий збір за правилом ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від його сплати за Законом. Не підлягають стягненню з відповідача кошти сплачені як комісія банку при оплаті судового збору, оскільки такі кошти не входять до судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: partial