Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15 жовтня 2011 року її покійний чоловік [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, згідно з яким [PERSON] зобовязався повернути її покійному чоловікові [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 Євро, які згідно курсу НБУ станом на 29.04.2015 року складає 486 400,00 (чотириста вісімдесят шість тисяч чотириста) гривень з умовою їх повернення до 22 жовтня 2011 року. Даний договір укладений у письмовій формі у вигляді розписки. З умовами повернення коштів, які викладені в розписці [PERSON] погоджений, що засвідчує його підпис. Зазначає, що згідно розписки [PERSON] зобовязався повернути її чоловікові [PERSON] грошову вартість розбитого ним автомобіля марки Ауді А6 у грошовому еквіваленті, в розмірі 20000,00 Євро до 22 жовтня 2011 року. Так, 10000,00 Євро він зобовязався повернути до 22 жовтня 2011 року, а іншу частину (10000,00 Євро) частинами до 01 жовтня 2012 року. Також, згідно розписки відповідач [PERSON] зобовязався кожного кварталу повертати [PERSON] кошти в розмірі не менш, як 3000 гривень. В грудні 2011 року відповідач [PERSON] повернув [PERSON] 3600,00 Євро, крім того в жовтні 2013 року повернув ще частину боргу в сумі 500 Євро, а тому, позивач зазначає, що строк позовної давності звернення до суду з вимогою про стягнення боргу не пропущений. Позивач вказує, що у подальшому в телефонному режимі [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням повернути йому суму боргу, яка залишилася, однак відповідач тільки обіцяв, що буде сплачувати по 100, 200 доларів, однак його обіцянки до цього часу залишилися не виконаними. По закінченню строку, який вказаний у борговій розписці, відповідач [PERSON] борг повністю так і не повернув. 24.03.2016 року представник позивача - [PERSON] надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій уточнив суму заборгованості за договором позики та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 15 900 Євро, що за курсом 24,32 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.04.2015 року складає 386688 (триста вісімдесят шість тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень, судові витрати в справі в розмірі 3654 грн., та грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень.Тому підтримуючи вищевикладене, просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, але була належним чином повідомлена про день та час слухання справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Заперечував, щодо викладеного в запереченні на позовну заяву представником відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але був належним чином повідомлений про день та час слухання справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надав суду заперечення, в якому просив у задоволенні позову відмовити з підстав того, що розписка від 15 жовтня 2011 року не може вважатися договором позики і її справжня правова природа зводиться до відшкодування завданої шкоди, також у разі визнання судом відповідної розписки як договору позики, просить застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частина 2 статті 1047 ЦК України містить чітке визначення щодо документів, які можуть підтверджувати укладання договору позики: розписку або інший подібний борговий документ (акт передання та прийняття, тощо). Борговий документ має підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей; по-друге, точно визначений строк повернення грошей позичальником. Обов'язковим реквізитом боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), а факультативними - дата, місце видачі. У відповідності до ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, судом встановлено, що15 жовтня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, вказаний договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки. З умовами повернення коштів, які викладені в розписці [PERSON] погоджений, що засвідчує його підпис в розписці (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи, в розписці написаній власноручно відповідачем [PERSON], останній зобовязався повернути [PERSON] грошову вартість розбитого ним автомобіля марки Ауді А6 у грошовому вигляді, в розмірі 20 000,00 Євро до 01 жовтня 2012 року. Також із викладеного в розписці вбачається, що 10000,00 Євро [PERSON] зобовязався повернути до 22 жовтня 2011 року, а решту боргу частинами до 01 жовтня 2012 року. Крім того, відповідач [PERSON] зобовязався кожного кварталу повертати [PERSON] кошти в розмірі не менш, як 3000 гривень (а.с.5). Так, як встановлено судом та було підтверджено в судовому засіданні поясненнями представника позивача [PERSON] в грудні 2011 року відповідач [PERSON] повернув [PERSON] 3600,00 Євро, крім того в жовтні 2013 року [PERSON] також повернув ще частину боргу в сумі 500 Євро. Отже, як встановлено судом, у встановлений строк, тобто, як саме було зазначено в розписці до 22 жовтня 2011 року зобов'язань за договором позики відповідач [PERSON] належним чином не виконав, та борг позивачу [PERSON] в повному обсязі не повернув. Також судом встановлено, що у відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України строки позовної давності позивачем не пропущені. Однак, як встановлено судом, під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказані в рішенні правові висновки викладені у Постановах Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. У відповідності до ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, суд вважає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми, а саме: борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року. Отже, з огляду на зміст розписки від 15 жовтня 2011 року, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобовязань, які випливають із договору позики, а тому правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу за розпискою суд не знаходить. Таким чином, суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту укладення договору позики. А тому, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено, наявність боргу, оскільки факт укладення договору позики позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, суд не вбачає жодних правових підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи із правовідносин, що склалися між сторонами по справі. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (зі змінами) до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, вирішуючи позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральної шкоди у сумі 5000 гривень також слід відмовити. Отже, суд вважає, що позивачем не доведено належним чином, та не підтверджено факт укладення договору позики належними та допустимими доказами, а судом при розгляді справи не встановлено наявність боргу, оскільки розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову, а тому з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення суми позики та відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою позивачу у задоволенні позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, а підлягають покладенню на позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed