Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення з них заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на купівлю автомобіля у розмірі 49658,62 дол. США, які зобов'язався повернути до 14 лютого 2014 року та сплатити банку 13,75% річних. Зазначав, що кредитний договір містив умови про поручительство, відповідно до яких [PERSON] зобов'язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання її чоловіком [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків. Посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору боржник зобов'язався нести відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10% вартості кредиту за порушення строків внесення чергових платежів та сплати відсотків. Обґрунтовував вимоги тим, що в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав [PERSON] кредитні кошти, однак останній припинив вносити чергові платежі за договором, що призвело до утворення заборгованості. Посилаючись на те, що станом на 24 квітня 2014 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 55210,41 дол. США, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] 50244,55 дол. США та 56534,54 грн. заборгованості за кредитним договором, а саме: непогашений кредит - 41 957,81 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 24.04.2014 року становить 628 550, 51 грн.; несплачені відсотки - 8 286,74 доларів США, що становить 94 341,53 грн.; несплачений штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу - 4 965,86 доларів США, що становить 56 534, 54 грн., а також просили стягнути судовий збір. Під час розгляду справи у суді було встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, а тому ухвалою суду до участі у справі як правонаступника [PERSON] було залучено його спадкоємицю - [PERSON] (т. 2, а.с. 39), яка прийняла після смерті батька спадщину у вигляді автомобіля Hundai Veracruz, 2008 року випуску та права на отримання страхової виплати за договором особистого страхування, укладеним між [PERSON] та ТОВ «СК «Кредо». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, обґрунтувавши поясненнями, просив позов задовольнити та стягнути заборгованість з [PERSON] як спадкоємиці померлого боржника, та [PERSON] як його поручителя на користь банку. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти вимог позивача, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність заявлення вимог до відповідачки як поручителя померлої особи та те, що кредитний договір не містить умов про поруку, які б свідчили про те, що [PERSON] надавала згоду виступати поручителем правонаступника боржника. Також заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що останній платіж за кредитом [PERSON] здійснив 18.11.2008 року, помер 13.05.2010 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише 24.07.2014 року, також посилався і на те, що порука припинилась, оскільки банком пропущено строк пред'явлення будь-яких вимог до неї та їх правомірності, просив в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідачка та представник відповідачки [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника відповідачки надано суду заперечення в якому просив відмовити у задоволенні позову до відповідачки з тих підстав, що останні не заявили вимог в передбачені законом строки і тому банк пропустив строк позовної давності достовірно знаючи про її вступ в спадщину на що двічі нею направлялись заяви до банку на їх згоду щодо прийняття нею спадщини після померлого батька, будь яких претензій до нотаріальної контори позивачем до неї не було пред'явлено, відповідачкою надавалась суду заява щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2008 року [PERSON] звернувся до ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» із заявою на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» (т.1, а.с. 19). В цей же день, 13 лютого 2008 року [PERSON] підписала Анкету поручителя, якою підтвердила факт ознайомлення з умовами кредитного договору, що укладається з [PERSON].(т. 1, а.с. 24). 15 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є позивач, та [PERSON], [PERSON] було укладено тристоронній договір «Автопакет» №59/П/74/2008-840, за умовами якого банк надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 49658,62 дол. США на придбання автомобіля Hundai Veracruz, 2008 р.в. (п.1.1 договору), а боржник зобов'язався повернути кредит до 14 лютого 2014 року та сплатити банку 13,75 % річних (т.1, а.с. 8-16). Як встановлено судом та не спростовано представником позивача в суді, незважаючи на те, що договір Автопакет» №59/П/74/2008-840 є тристороннім та [PERSON] зазначена в ньому як поручитель, його умовами не були передбачені умови поруки, межі зобов'язання, забезпеченого порукою, умови про збереження поруки на випадок смерті боржника. Як вбачається з наданих суду виписок з особового рахунку по кредиту [PERSON], останній платіж по кредиту було внесено 18 листопада 2008 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (т.1, а.с. 224). Станом на 24 квітня 2014 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 41 957,81 доларів США по кредиту та 8 286,74 доларів США по відсоткам. Відповідно до п. 5.2. Договору банком також було нараховано штраф у сумі 56 534, 54 грн. штрафів. Посилаючись на те, що за кредитним договором існує заборгованість, однак відповідачі не бажають в позасудовому порядку здійснити її погашення, чим порушують права банку, ПАТ КБ «Надра» просив стягнути таку заборгованість солідарно з відповідачів даним судовим рішенням. Однак суд не може погодитись з позивачем щодо правомірності вимог до відповідачів з огляду на наступне. Відповідно до Свідоцтва про народження [NUMBER] від 24 травня 1996 року, [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] (а.с.231). Як вбачається з копії спадкової справи №254/2014, заведеної Другою київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], вперше із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] звернулася 14 березня 2013 року. У заяві донька повідомила про наявність спадкового майна у вигляді автомобіля Hundai Veracruz, 2008 року випуску та права на отримання страхової виплати за договором особистого страхування, укладеним між [PERSON] та ТОВ «СК «Кредо» (т. 1, а.с.233). 20 березня 2013 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Надра» із заявою про надання письмової згоди на прийняття нею спадщини. 12 квітня 2013 року до Другої київської державної нотаріальної контори надійшла згода ПАТ «КБ «Надра» на видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на рухоме майно (т. 1, а.с. 236). 4 квітня 2014 року [PERSON] повторно звернулася до банку із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, на підставі якої було заведено спадкову справу №254/2014 щодо майна померлого [PERSON] (т. 1, а.с. 223). Судом встановлено та не спростовано представником позивача та обставина, що 30 квітня 2014 року до Другої київської державної нотаріальної контори надійшла згода ПАТ «КБ «Надра» на видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на автомобіль. В даній заяві банк повідомив нотаріуса про наявність укладеного кредитного договору та заборгованість за ним, однак не зазначив жодної інформації про розмір такої заборгованості та його претензії до спадкоємця,як це передбачено чинним законодавством (т. 1, а.с. 238). Частина 2 ст.1281 ЦК України покладає обов'язок на кредитора спадкодавця протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Вимога до кредитора спадкодавця подати претензію до спадкоємця у шестимісячний строк, з дня, коли кредитору стало відомо про смерть боржника, покликана створити такі умови прийняття спадщини, за яких спадкоємець повинен володіти інформацією не лише про майно, але й про борги спадкодавця, з метою прийняття правильного рішення про оформлення спадщини, якщо борги спадкодавця перевищують вартість спадкового майна. Як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами спадкової справи, (т. 1, а.с.222-238), дізнавшись у березні 2013 року про смерть боржника [PERSON], ПАТ «КБ «Надра» не подав до нотаріальної контори будь-якої претензії, яка б містила суму заборгованості за кредитом. Жодної письмової претензії на суму заборгованості за кредитом банк не залишив у спадковій справі і після її заведення у квітні 2014 року, незважаючи на те, що 30 квітня 2014 року надіслав нотаріусу згоду на видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 4 ст.1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строк, встановлений частиною другою цієї статті, позбавляються права вимоги. Зазначене свідчить про те, що не заявивши своїх вимог до [PERSON] на суму заборгованості за кредитом протягом 6 місяців від березня 2013 року, тобто до жовтня 2013 року, ПАТ КБ «Надра» позбавився права вимоги до [PERSON] як спадкоємиці [PERSON], що виключає на даний час можливість задоволення позовних вимог до неї за даним позовом. Крім того, ст. 1282 ЦК України допускає задоволення вимог кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадок. Встановлення вартості спадкового майна входить до предмету доказування у даній справі. При цьому, банком не надано суду доказів про вартість успадкованого автомобіля, а відтак, і не доведено, що його вартості достатньо для покриття вимог банку за кредитним договором. Що стосується вимог, заявлених до [PERSON] як до поручителя, то вони також не можуть бути задоволенні, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Так, за положеннями статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення такого зобов'язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Згідно із частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. На поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням. Однак як встановлено судом та не заперечується і представником позивача, такої згоди поручителя [PERSON] не зафіксовано у договорі «Автопакет», та якщо і допускати (в силу того, що договір не містять умов про поруку взагалі), що [PERSON] була поручителем [PERSON], її порука припинилася зі смертю чоловіка, оскільки на поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за нового боржника, зафіксованої в тому числі й у договорі поруки як згоди відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким боржником у разі переведення боргу за забезпечувальним зобов'язанням (правова позиція ВСУ в постановах від 03 червня 2015 року у справі № 6-206 цс 15, від 26 грудня 2011 року та від 17 квітня 2013 року). Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права є таким, що не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, самі позовні вимоги не знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в ході розгляду справи, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 252-255, 256, 258, 261, 267, 523, 525, 526, 530, 554, 559, 607, 1046, 1048, 1049, 1050, 1216-1218, 1220, 1221, 1281, 1282 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: dismissed