Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідач, діючого в т.ч. і в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] про визнання осіб втратившими право на користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та в обгрунтування позову зазначив, що згідно договору дарування квартири від 20.10.1997 є власником квартири [ADDRESS]. З відповідачем зареєстрував шлюб 23.10.1998 року . В даній квартирі з 10.04.2001 року зареєстрована [PERSON] з донькою [PERSON] [INFO]. Сім»я з відповідачем розпалась та шлюб розірвано рішенням суду від 31.05.2013 року. Відповідач [PERSON] з дитиною залишила місце проживання 01 квітня 2012 році, виїхала, забравши всі свої особисті речі. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала та в обгрунтування зазначила, що діє в інтересах як своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Оскільки , в даній квартирі проживала з 1998 року до 2011 року та була зареєстрована з 11 серпня 1998 року, в 2002 році була зареєстрована за даною адресою спільна донька . Зазначила, що на даний час проживає з дитиною у батьків в двохкімнатній квартирі, батьки не можуть їх зареєструвати у зв»язку з отриманням субсидій на оплату послуг, а тому просить відмовити в задоволенні позову . Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування квартири від 2.10.1997 року позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири (а. с.5) . Сторони перебували в шлюбі з 23.10.98 року по 31.05.13 року, що підтверджується копією рішення суду ( а.с. 8). Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], щ підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 9). Сторони та їх дитина зареєстровані за адресою: квартира [ADDRESS], що підтверджується довідкою (а.с. 6). Відповідач разом з дитиною проживають з квітня 2012 року з батьками відповідача за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки ( а.с. 7) та не заперечується сторонами в судовому засіданні. 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст.. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»- зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Згідно ст.405 ЦК України, а саме ч. 2 член сім»ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково, щодо визнання такою, що втратила право на користування житлом даною квартирою відповідача [PERSON], яка згідно довідки з місця проживання з квітня 2012 року , а згідно поданих письмових заперечень з 2011 року не проживає у даному житлі. Жодного доказу порушення її права на користування житлом з боку позивача та звернень до суду за захистом даного права, суду не надано. Згідно ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до Правил реєстрації фізичних осіб малолітні та неповнолітні діти повинні бути зареєстровані разом з тим з батьків, з ким постійно проживають. При цьому, після набрання чинності Цивільним кодексом України, право користування житловим приміщенням членами сім'ї власника отримали назву сервітуту (ст. 401 ЦК). Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам (інколи - іншим родичам), набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (ст. ст. 3, 176 СК, ст. 405 ЦК України). Дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин. У ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» прямо вказано, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не має у власності будь-якого житлового приміщення для проживання та для реєстрації її та її неповнолітньої дитини, а батьки відповідача не бажають їх зареєструвати у належному майні , виходячи з вимог Закону України «Про охорону дитинства» та задля недопущення порушень прав неповнолітньої дитини, суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні позову в частині визнання такою, що втратила право на користування житлом неповнолітню доньку позивача [PERSON], [INFO]. Згідно ст.88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами.

Outcome: partial