Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітку та середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що він працював з 8 квітня 2005 року по 20 червня 2011 року на підприємстві відповідача. 20 червня 2011 року він звільнився з МВП «Азовреле» за власним бажанням. Однак у день звільнення йому не було представниками відповідача проведено повного розрахунку по заробітній платі. На теперішній час МВП «Азовреле» заборгувало позивачу 3124,87 грн. Вказані дії відповідача вважає незаконними, оскільки вони не відповідають положенням ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Внаслідок порушення його прав по виплаті заробітку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки у розрахунку при звільненні. В той же час посилався на те, що строки звернення до суду із вказаним позовом ним не було пропущено, оскільки право звернутися до суду із вимогою про стягнення заробітку не обмежується строком. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні до моменту винесення судового рішення. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, надавши суду пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов повністю. Зазначав, що він довго чекав, коли йому виплатять заборгованість по заробітній платі, бо йому тривалий час обіцяли це зробити керівники відповідача. Однак досі обіцянки не були виконані, тому він був змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача, Ребенкова Я. Ю., в судовому засіданні, частково заперечуючи проти задоволення вимог [PERSON], вказувала, що МВП «Азовреле» заявлені вимоги позивача про стягнення боргу по заробітку в сумі 3124,87 грн. визнає повністю. Заборгованість по виплаті заробітної плати утворилась внаслідок відсутності коштів у підприємства для проведення виплати звільненим працівникам, в тому числі позивачу. В той же час не визнавала вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітку [PERSON], посилаючись на те, що тримісячні строки звернення до суду із заявленими вимогами позивач пропустив, не навівши доказів поважності пропуску такого строку. На підставі переліченого просила суд відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримку у проведенні розрахунку при звільнені. Згідно до письмових заперечень представник відповідача, Ребенкова Я. Ю., вказувала, що МВП «Азовреле» визнає вимоги [PERSON] щодо існування перед ним заборгованості по виплаті заробітку. При цьому повністю заперечувала проти задоволення вимог позивача про проведення стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, бо для звернення з такими вимогами передбачено тримісячний термін, вважаючи, що перебіг такого строку повинен був рахуватися з моменту звільнення позивача, тобто з 20 червня 2011 року, та який позивач пропустив, а поважність пропуску такого строку ним не була доведена. Таким чином зазначала, що суд повинен застосувати положення ст. 233 КЗпП України, внаслідок чого відмовити [PERSON] в його вимогах про проведення стягнення середнього заробітку. Суд, вислухавши сторін, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Маріупольським виробничим підприємством «Азовреле» Українського товариства глухих з 8 квітня 2005 року по 20 червня 2011 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача, а також підтверджується копією наказу від 20 червня 2011 року № 51-к, за яким [PERSON] було звільнено 20 червня 2011 року з МВП «Азовреле» за власним бажанням (а. с. 3-4, 28). Згідно довідок від 29 жовтня 2014 року МВП «Азовреле» вбачається, що заборгованість відповідача перед [PERSON] по виплаті заробітної плати останньому на момент звільнення позивача (20 червня 2011 року), а також станом на 29 жовтня 2014 року становить незмінно 3124,87 грн. (а. с. 29-30). Намагання позивача дізнатися суму заборгованості по заробітній платі та досягти проведення стягнення на його користь зазначеного боргу представниками відповідача підтверджується наданими [PERSON] у судовому засіданні заявами (а. с. 32, 33). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки представник відповідача визнала повністю заявлені позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 3124,87 грн., таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову [PERSON] в цій частині без з'ясування та дослідження інших обставин справи. На підставі переліченого з МВП «Азовреле» на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати в сумі 3124,87 грн., яка до теперішнього часу не була сплачена [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку, суд дійшов наступного. На підставі довідки МВП «Азовреле» від 29 жовтня 2011 року середньоденний заробіток [PERSON] на підприємстві відповідача становив на момент його звільнення 46,99 грн. (а. с. 27). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Однак за ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі переліченого рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційним Судом України по справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що МВП «Азовреле» досі не розрахувалось з [PERSON] по виплаті боргу з заробітної плати, належної останньому на момент його звільнення, то враховуючи офіційне тлумачення Конституційного Суду України та правову позицію Верховного Суду України, строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені [PERSON] не були порушені, тому посилання представника відповідача на пропуск позивачем такого строку суд відхиляє, як й доводи останньої про необхідність відмовити у позові [PERSON] з цих підстав. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 січня 2014 року по справі 6-144ц13, вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним при звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Визначаючи середню заробітну плату [PERSON] за період з 20 червня 2011 року (час його звільнення) до 29 жовтня 2014 року (момент ухвалення судового рішення) суд користується Листами Міністерства праці та соціальної політики України від 25 серпня 2010 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2011 рік», від 23 серпня 2011 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21 серпня 2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», від 4 вересня 2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у проведенні розрахунку з позивачем при звільненні [PERSON] за вказаний період, що становить загалом 845 днів (137 + 251 + 251 + 206 = 845). Виходячи з того, що за довідкою МВП «Азовреле» середньоденний заробіток [PERSON] становив 46,99 грн., то шляхом множення середньоденного заробітку позивача на число визначеної судом кількості робочих днів, суд прийшов до висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку [PERSON] становить 39706,55 грн. (845 днів х 46,99 грн. = 39706,55 грн.). З урахуванням переліченого сума середнього заробітку, що підлягає виплаті відповідачем на користь [PERSON] складає 39706,55 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг по заробітній платі в сумі 3124,87 грн., а також середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільнені в сумі 39706,55 грн., що загалом становить 42831,42 грн. (3124,87 + 39706,55 = 42831,42). Враховуючи, що з заробітної плати проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті МВП «Азовреле» відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з МВП «Азовреле» підлягає також стягненню на користь держави судовий збір, від сплати якого за законом позивача звільнено, в розмірі 428,31 грн.

Outcome: approved