Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, третьої особи про скасування ухвали Львівської міської ради від 07.04.2005 року №2184 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] загальною площею 686 м.кв.; визнання недійсним державного акту від 28.03.2007 року серії ЯБ №354403 про право власності [PERSON] на земельну ділянку розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0686 га; скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0686 га; та визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] загальною площею 686 м.кв. Свої вимоги мотивує тим, що в період перебування у шлюбі із відповідачкою [PERSON], з 14.05.1997 рок по 27.12.2011 року, ними було придбано у власність чотири квартири в багатоквартирному будинку [ADDRESS] які згодом були об'єднані в одну квартиру. У зв'язку із тим, що увесь будинок був набутий ними у спільну власність подружжя, вважає, що у їхнє спільне користування перейшла земельна ділянка закріплена за будинком, площею 686 м.кв. Однак, як він дізнався в ході розгляду справи за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, земельна ділянка, закріплена за будинком є власністю виключно [PERSON] згідно державного акту про право власності на земельну ділянку від 28.03.2007 року, виданого на підставі ухвали Львівської міської ради від 07.04.2005 року №2184. Вважає здійснену відповідачем приватизацію земельної ділянки незаконною, оскільки на момент приватизації, він як один із подружжя та співвласник будинку мав право користування земельною ділянкою закріпленою за ним, а відтак мав рівні із [PERSON] права на отримання спірної земельної ділянки у власність. При цьому зазначив, що положення Сімейного кодексу України, яке визначає, що земельна ділянка набута у власність за час шлюбу одним із подружжя є його приватною власністю, не може бути застосоване до спірних правовідносин, оскільки введено в дію з 13.06.2012 року, після настання спірних правовідносин. Таким чином, оскільки вважає, що оскаржуваними ухвалою та державним актом про право власності на землю порушуються його права, просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному об'ємі, дали пояснення аналогічні вище наведеним. Додатково пояснили, що позивачем не пропущено позовну давність, оскільки про існування ухвали та державного акту про право власності на земельну ділянку йому стало відомо лише в серпні 2012 року під час розгляду в суді цивільної справи за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Крім цього, позивач уточнив, що йому дійсно було відомо про те, що [PERSON] подавала документи на приватизацію спірної земельної ділянки виключно на себе, обдуривши його, що згодом половину ділянки разом з будинком йому подарує. Однак про завершення процедури приватизації і отримання державного акту про право власності на землю йому не було нічого відомо до серпня 2012 року. Представник відповідача Львівської міської ради Попович Я.Д. в судовому засіданні відносно позову заперечив, суду пояснив, що ухвала Львівської міської ради від 07.04.2005 року №2184 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] загальною площею 686 м.кв. є законною, оскільки була прийнята на підставі вичерпного переліку документів, що вимагався чинним законодавством. У заяві стояло питання про приватизацію земельної ділянки виключно за одним власником, жодних обмежень не було, позивач власником будинку на той час не значився, а тому вважає в цій частині позовні вимоги безпідставними. Крім цього вважає безпідставною вимогою позивача про визнання за ним права постійного користування на земельну ділянку по [ADDRESS] оскільки відповідно до положень чинного земельного законодавства фізична особа не може бути суб'єктом права постійного користування земельною ділянкою. А тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечили. Відповідач пояснила, що на момент приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] право власності на житловий будинок було оформлене та зареєстроване виключно на неї, про це відповідач знав і проти цього не заперечував, а тому Львівська міська рада правомірно приватизувала ділянку виключно на неї. Крім того вказала, що позивачу про здійснення приватизації земельної ділянки було добре відомо, оскільки на той час вони перебували у шлюбі, відносини були нормальні, вона надала чоловіку доручення, він збирав документи на приватизацію, а також вони разом подавали заяву на приватизацію, текст якої написав позивач, а вона підписала. Після винесення ухвали про передачу у власність ділянки виготовлялася технічна документація. Коли вона забрала державний акт, то показувала чоловіку, при цьому вони разом вивчали можливість побудови гаражу на ділянці. А тому вважає безпідставним твердження позивача про те, що про ухвалу та державний акт про право власності на земельну ділянку йому стало відомо лише в серпні 2012 року, позивач подав позов зі спливом позовної давності, а тому просить застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог та відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Третя особа реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції явку свого представника в судове засідання не забезпечила повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, подавала до суду клопотання про слухання судового засідання 27.01.2014 року без участі представника третьої особи (а.с.66), а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов відхиляє з таких підстав. Згідно ухвали Львівської міської ради від 07.04.2005 року №2184 (а.с.8) відповідачу [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 686 м.кв. На підставі зазначеної ухвали, [PERSON] видано державний акт від 28.03.2007 року (а.с.9) про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,0686 га. Позивач оспорюючи зазначені ухвалу Львівської міської ради та державний акт про право власності вважає, що такі є незаконними, оскільки він, як власник спільного майна подружжя - половини будинку [ADDRESS] мав рівне право із відповідачем [PERSON] брати участь у приватизації земельної ділянки закріпленої за будинком. Дійсно, у відповідності до положень п. В ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Положеннями ч.1 ст.120 Земельного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в період часу з 14.05.1997 року по 27.12.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається із договорів купівлі-продажу від 18.12.1998 року (а.с.70,72,74,76,79), реєстраційних посвідчень (а.с.71,73,75,77), відповідач [PERSON] придбала у попередніх власників у приватну власність квартиру [NUMBER] квартиру [NUMBER] разом із гаражем, квартиру [NUMBER] та квартиру [ADDRESS]. На підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.11.2004 року №1651 «Про оформлення права власності на будинок [ADDRESS] гр. [PERSON].» (а.с.85) придбані відповідачем квартири були об'єднані в один об'єкт нерухомості - житловий будинок, та [PERSON] видано свідоцтво про право власності від 12.11.2004 року №ЛЖ1168 (а.с.48) на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 185 м.кв. разом із гаражем площею 20,9 м.кв. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.50), право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.12.2004 року за №8744479. Крім цього, як вбачається із архівного витягу з рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 26.10.1953 року №1596 (а.с.154), за будинком [ADDRESS] було закріплено земельну ділянку площею 692,7 м.кв. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дійсно, якби позивач у встановленому законом порядку оформив та зареєстрував свою частку у праві спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS] він би мав право звернутися до Львівської міської ради по питанню приватизації спірної ділянки разом із дружиною [PERSON] Разом з тим у відповідності до положень ст. 257 ЦК України законодавцем встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ч. 4,5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захистові. Крім цього у п.11 своєї постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судом встановлено, що позовні вимоги про визнання недійсною в частині ухвали Львівської міської ради від 07.04.2005 року №2184 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] загальною площею 686 м.кв.; визнання недійсним державного акту від 28.03.2007 року серії ЯБ №354403 про право власності [PERSON] на земельну ділянку розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0686 га; скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку розташованої за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0686 га, пред'явлені позивачем поза межами трирічного строку встановленого для захисту його цивільного права, і відповідачем в ході судового розгляду заявлено про застосування судом наслідків спливу позовної давності для цих позовних вимог. В судовому засіданні позивач ствердив, що про приватизацію відповідачем [PERSON] спірної земельної ділянки він дізнався лише в серпні 2012 року під час розгляду іншого спору між подружжям, а тому вважає, що строк звернення з позовом до суду не пропустив. Проте суд такі доводи позивача вважає необґрунтованими та їх відхиляє виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, і дані обставини не заперечуються сторонами, що приватизація земельної ділянки, закріпленої за житловим будинком [ADDRESS] здійснювалася в період з 2004 по 2007 роки, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Крім цього, як вбачається із долученої до матеріалів справи довіреності від 03.12.2004 року (а.с.191), відповідач [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси у відповідних органах влади при проведенні державної реєстрації права власності на будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] отримати оригінал свідоцтва про право на це майно та витяг про реєстрацію право власності на вищезгаданий будинок; а також при оформленні всіх необхідних документів по приватизації на її ім'я земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та отримати державний акт про право приватної власності на її ім'я. На виконання наданого йому доручення позивачем здійснювалася підготовка відповідного пакету документів для приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] про що свідчить отриманий на його ім'я архівний витяг з рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 26.10.1953 року №1596 (а.с.154). Крім цього, як в судовому засіданні сам позивач [PERSON] визнав, що ним власноручно заповнялася від імені [PERSON] заява від 21.12.2004 року (а.с.161) на ім'я міського голови м. Львова про передачу їй однооосібно в приватну власність земельну ділянку, закріпленої за будинком [ADDRESS] яку підписала [PERSON] і яку вони подали до Львівської міської ради . В судовому засіданні відповідач [PERSON] ствердила, що на той час вони з позивачем перебували у шлюбі, відносини були нормальні, вона була більш зайнята на роботі а тому уповноважила чоловіка займатися питаннями приватизації земельної ділянки. Про таку йому було достовірно відомо. Доручення було дійсним на час прийняття рішення про передачу ділянки їй у власність, після чого вона займалася питанням виготовлення технічної документації для Державного акту. Коли в 2007році вона отримала такий, позивач також знав про нього, тримав його в руках, так як вони розглядали можливість побудови гаражу на цій ділянці. Сам позивач ствердив, що про приватизацію ділянки відповідачкою він знав, але вона його обманула так як обіцяла по завершенню приватизації подарувати ? частини йому. Виходячи з наведеного суд приходить до переконливого висновку, про те, що позивач [PERSON], приймаючи активну участь у підготовці та подачі у міську раду документів на приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS] достовірно знав про обставини приватизації спірної ділянки лише відповідачем [PERSON] і вважаючи такі дії незаконними, вправі міг звертатися до суду із позовом про захист свого права. Більш того, оскільки достеменно знаючи, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване виключно за [PERSON] та не оспорюючи це право, а навпаки сприяючи їй у здійсненні одноосібної приватизації земельної ділянки закріпленої за будинком, убачається правильним висновок про те, що на той час позивач свідомо бажав настання саме таких наслідків приватизації, за яких відповідач [PERSON] набувала б у власність шляхом приватизації усю земельну ділянку по [ADDRESS]. Тому суд вважає, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права поза межами встановленого законом трирічного строку, поважності причин пропущення позовної давності суду не навів, клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності до суду не подав, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити у зв'язку із спливом позовної давності. Крім цього, суд вважає, що в задоволенні позову про визнання за [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] слід відмовити за безпідставністю вимог, оскільки в розумінні положень ст. 92 Земельного кодексу України позивач не є суб'єктом права постійного користування землею, а відтак позивачем обрано спосіб захисту своїх прав не передбачений ст. 16 ЦК України.

Outcome: dismissed