Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом,згідно якого зазначив,що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку 30.11.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бовою Т.В., реєстраційний №1629. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №12736353 13.11.2013 р., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, техпаспортом, Відповідачка [PERSON] є його бувшою дружиною, шлюб з якою розірвано 01,10.2018 р. Ірпінським міським судом. З 06.03.2014 р, вона була зареєстрована в його вище зазначеному будинку і проживала до 01.01.2017 р. Шлюб між ними був фактично припинений, вона забрала свої речі та виїхала з будинку, в якому залишились проживати він та їхній з відповідачкою син. Відповідачка з 01.01.2017 р, проживає за іншою відомою йому адресою: [ADDRESS] , в спірному будинку не проживає без поважних причин більше шести місяців, речей її в помешканні немає, замки в будинку не мінялися, тому він вважає, що відповідно до чинного законодавства вона має бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням та знята з реєстрації. В добровільному порядку відповідачка зніматися з реєстрації не бажає. Позивач просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Зобов`язати Гостомельську селищну Раду виконавчий комітет зняти з реєстрації відповідачку [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.Зазначила,що спірний будинок придбаний у шлюбі,однак на даний час будинок не розділений,позивач є власником даного будинку,відповідач у будинку не проживає,тому просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 21.05.2019р проти позову заперечувала,просила відмовити у позові. Представник відповідача Кравченко В.В у судовому засіданні заперечувала проти позову,просила у позові відмовити,поскільки відповідач з поважних причин не проживає у будинку,позивач змінив замки у вхідних дверях будинку. Крім того,позивач проживає у спірному будинку з іншою жінкою. Також зазначила,що спірний житловий будинок придбаний у період шлюбу,є спільною сумісною власністю подружжя. Представник Гостомельської селищної ради у судове засідання не з`явився,до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд,заслухавши пояснення сторін,покази свідків,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено,що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.1997р.Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.10.2018р шлюб було розірвано.Дані обставини справи не заперечуються сторонами по справі. Також,у судовому засіданні було встановлено,що 13.11.2013р у період шлюбу сторонами по справі було придбано житловий будинок [ADDRESS] та зареєстровано будинок за позивачем по справі,що підтверджується копією договору купівлі-продажу(а.с.10-12) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13). Крім того встановлено,що 06.03.2014р відповідач була зареєстрована у зазначеному житловому будинку та проживала у ньому,що також не заперечується сторонами по справі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 з доповненнями підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до роз`яснень,які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 із послідуючими доповненнями зазначено,що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким,що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки». Відповідно до ч 2 ст. 405 ЦК України «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено,що спірний житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя,поскільки придбаний у період шлюбу.Дані обставини визнаються позивачем по справі. Відповідно до ст. 60 СК України «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).» Відповідно до ст. 70 СК України «У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.» Позивач та його представник як на підставу заявленого даного позову посилаються на ті обставини,що на даний час спірний житловий будинок між сторонами не поділений,справа про розподіл майна подружжя ще не розглянута .Однак при вирішенні спору по суті суд не приймає дані обґрунтування до уваги поскільки вони не впливають на наслідки розгляду даної справи,адже як уже зазначалось раніше,спірний житловий будинок належить сторонам по справі на справі спільної сумісної власності. Відповідно до ч 1 ст.. 317 ЦК України « Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.» Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». Відповідно до ч 1 ст.. 321 ЦК України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.» Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено ,що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Враховуючи викладені обставини,суд вважає відсутні підстави для визнання відповідачки такою,що втратила право користування житловою площею у спірному будинку. З наведених вище підстав суд при вирішенні спору по суті не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] ,які показали,що відповідачка не проживає у спірному будинку понад 3 роки,а також не приймає до уваги акти депутата від 29.09.2018р (а.с.20 )та від 22.10.2018р (а.с.5). Посилання позивача на ст. 71,72 ЖК України суд вважає помилковим,поскільки зазначені норми закону не регулюють спірні правовідносини,які виникли між сторонами,спірні правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України,адже позивач ставить питання про визнання особи такою,що втратила право користування житловою площею у будинку,який належить особі на праві приватної власності,а не у будинку державного житлового фонду. Враховуючи викладене,суд відмовляє позивачу у позові. На підставі 163 ЖК України,ст. 368 ЦК України,ст.. 60,70,71 СК України,

Outcome: dismissed