Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.02.2008 з відповідачкою було укладено договір № 15-356, на підставі якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 15000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 02.04.2017 відповідач має заборгованість 58 287, 10 грн., яка складається із 14 622, 38 грн. заборгованості за кредитом, 43 664, 72 грн. заборгованості за відсотками. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 26 251, 63 грн., яка була задоволена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.06.2013. Просить стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 32035, 47 грн. В судовому засідання представники позивача позов підтримали, пояснили, що у зв'язку із невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яку за вирахуванням раніше задоволеної судом суми просять стягнути з відповідачки. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволення, застосуваваши строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, обставини і визначені відповідно до них правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства, встановив наступне. Судом встановлено, що між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] 04.02.2008 укладено договір № 15-356, відповідно до умов якого 04.02.2008 [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.06.2013 по справі № 711/3055/13-ц цивільний позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено та стягнуто з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 26251 грн. 63 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.06.2013 із позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 25.12.2012 і заборгованість, що утворилася саме на цю дату, стягнута за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позичку частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Отже, звернувшись із позовом до Придніпровського районного суду про стягнення заборгованості станом на 25.12.2012, ПАТ КБ «Приватбанк» змінив строк виконання основного зобов'язання згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Як вбачаться із мотивувальної частини зазначеного рішення, суд застосував і цю норму матеріального права в якості підстави для задоволення позову. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Зазначене повністю відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15. Суд також звертає увагу і на висновки, викладені у мотивувальній частині вказаної постанови ВСУ про те, що після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до дати зміни строку виконання зобов'язання й усі наступні щомісячні платежі за графіком після цієї дати не підлягають виконанню. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. При цьому виходячи із положення ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається пред'явленням позову, після чого перебіг позовної давності починається заново. Отже, із 26.12.2012 для ПАТ КБ «Приватбанк» розпочався перебіг строку позовної давності щодо захисту його права на отримання відсотків за користування кредитом. Проте із позовом до суд ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся лише 04.04.2017, тобто після спливу строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності заявлено у письмовому запереченні на позовну заяву, а також безпосередньо в судовому засіданні. Згідно з ст. 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд критично оцінює пояснення представників позивача про те, що 25.01.2016 [PERSON] здійснила часткове погашення процентів в розмірі 636 гривень і внаслідок цього нібито перервався строк позовної давності. Оскільки строк позовної давності сплив ще 26.12.2015, у зв'язку із чим не міг бути перерваний пізніше. По-друге, сторона відповідача категорично заперечила факт внесення [PERSON] платежу в розмірі 636 гривень 25.01.2016. Підставами звільнення від доказування ст. 61 ЦПК України визначає визнання обставин усіма сторонами, загальновідомий характер обставин, а також преюдиційність інших судових рішень. Жодної із зазначених підстав у даному випадку немає, а тому розрахунок заборгованості, наданий позивачем, суд не може вважати достатнім доказом здійснення [PERSON] платежу в сумі 636 гривень 25.01.2016. Судом було запропоновано стороні позивача надати належні та допустимі докази того, що дійсно [PERSON] внесла на погашення відсотків за кредитом 636 гривень 25.01.2016, але представники позивача не надали таких доказів, порушивши тим самим свій обов'язок доказування, визначений ст.ст. 10, 60 ЦПК України. При цьому суд не наділений правом самостійно збирати докази чи вимагати їхнього подання у сторін. Ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачає лише функцію суду у сприянні всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, що здійснюється шляхом роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (такими можуть бути забезпечення або витребування доказів за клопотанням сторони, призначення експертизи, виклик свідків тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, а отже, представники позивача, будучи обізнаними про свої процесуальні права та обов'язки, розпорядилися правами щодо подання доказів на власний розсуд і суд позбавлений можливості примушувати їх до протилежного. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed