Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 350 589 грн. 80 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 3 506 грн. судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 22.05.2003 року по 18.07.2016 року, у тому числі з 22.05.2003 року був прийнятий на роботу слюсарем з ремонту парогазотурбінного устаткування третього розряду в групу з ремонту та технічного обслуговування допоміжного турбінного устаткування на дільницю з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ, будівель і споруд згідно наказу № 101-к від 22.05.2003 року. 01.01.2004 року йому було присвоєно четвертий розряд за професією слюсар з ремонту парогазотурбінного устаткування цієї ж групи та дільниці згідно наказу № 303-к від 26.12.2003 року. 08.09.2004 року був переведений майстром на Сихівський район теплових мереж згідно наказу № 355-к від 08.09.2004 року. 18.07.2016 року був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу № 404-к від 18.07.2016 року. Окрім цього зазначає, що рішенням Залізничного районного суду від 10.11.2020 року у справі № 462/6208/20 про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 24 418 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року та 28 672 грн. 11 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 53 090 грн. 11 коп. та 3 000 грн. витрат на правову допомогу. 02.04.2021 року відповідачем було фактично виплачено вищезазначену недораховану заробітну плату у сумі 24 418 грн. 00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 28 672 грн. 11 коп. З огляду на вказане позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.05.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 40). 18.06.2021 року представник відповідача Бекерська О. І. подала суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує та просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 29.06.2021 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив, у якому вказує на безпідставність заперечень відповідача проти позову і просить позов задовольнити у повному обсязі. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 15-17) 22.05.2003 року був прийнятий на роботу слюсарем з ремонту парогазотурбінного устаткування третього розряду в групу з ремонту та технічного обслуговування допоміжного турбінного устаткування на дільницю з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ, будівель і споруд згідно наказу № 101-к від 22.05.2003 року. 01.01.2004 року було присвоєно четвертий розряд за професією слюсар з ремонту парогазотурбінного устаткування цієї ж групи та дільниці згідно наказу № 303-к від 26.12.2003 року. 08.09.2004 року переведений майстром на Сихівський район теплових мереж згідно наказу № 355-к від 08.09.2004 року. 18.07.2016 року був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу № 404-к від 18.07.2016 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.11.2020 року у справі № 462/6208/20 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року у розмірі 24 418 грн. 00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 28 672 грн. 11 коп. провівши з цих сум стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати. (а.с. 20-25). Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також судом встановлено, що згідно дублікату квитанції АТ «Універсал Банк» № 2550965247 від 02.04.2021 року (а.с. 30) 02.04.2021 року відповідачем було фактично виплачено позивачу недораховану заробітну плату у сумі 24 418 грн. 00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 28 672 грн. 11 коп., а всього 53 090 грн. 11 коп. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору), відтак 42 737 грн. 54 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Дослідженням письмових доказів у справі встановлено, що всупереч наведеним вимогам законодавства України відповідач у день звільнення позивача 18.07.2016 року не здійснив з ним усіх розрахунків. Поряд з цим, відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. На день звільнення [PERSON] виплату усіх належних від підприємства сум проведено не було, а своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від фінансово-господарської діяльності або наявності коштів у роботодавця. Враховуючи встановлені судом обставини, у тому числі факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, та указані вимоги законодавства, суд вважає, що [PERSON] на підставі ст. 117 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 19.07.2016 року по 02.04.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (надалі - Порядок). Згідно абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Суд встановив, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за травень 2016 року та червень 2016 року становила 11 290 грн. 13 коп. (5 579 грн. 00 коп. + 5 711 грн. 13 коп.) (а.с. 18, 19). Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за травень 2016 року та червень 2016 року 38 робочих днів (19 робочих днів + 19 робочих днів), отже середньоденна заробітна плата складає 297 грн. 11 коп. (11 290 грн. 13 коп. : 38 робочих днів). Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 297 грн. 11 коп. (середньоденна заробітна плата) на кількість робочих днів, за весь час затримки. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» норма тривалості робочого часу за період з 19.07.2016 року по 31.12.2016 року становить 117 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» норма тривалості робочого часу за 2017 рік становить 249 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 року № 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого норма тривалості робочого часу становить 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу на 2019 рік становить 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 03.08.2019 року № б/н «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» норма тривалості робочого часу на 2020 рік становить 251 робочих днів. Згідно листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01 січня по 02 квітня 2021 року становить 63 робочих днів. Отже, кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто, починаючи з 19.07.2016 року по 02.04.2021 року становить 1 180 робочих днів. Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає: 297 грн. 11 коп. (середньоденна заробітна плата) х 1 180 (кількість робочих днів) = 350 589 грн. 80 коп. Враховуючи наведене, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2016 року по 02.04.2021 року у сумі 350 589 грн. 80 коп. (а.с. 6) проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, і не спростовано відповідачем. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2016 року по 02.04.2021 року у розмірі 350 589 грн. 80 коп. Доводи відповідача щодо необхідності застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку не можуть прийматись до уваги і відхиляються судом з наступних мотивів. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу. Згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 року у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Крім цього, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою ч. 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14.12.2016 року у справі № 6-788цс16. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.11.2020 року у справі № 462/6208/20 позов [PERSON] було задоволено у повному обсязі та стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року у розмірі 24 418 грн. 00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 28 672 грн. 11 коп. провівши з цих сум стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відтак, суд вважає, що оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволено у повному обсязі, тому й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у суду немає. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.05.2021 року (а.с. 31), акту приймання-передачі до договору про надання правової допомоги (а.с. 35), квитанції до прибуткового касового ордеру № 20 (а.с. 36), розрахунку витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 38) - долучених до матеріалів справи, позивач уклав з адвокатом Прімєровою Наталією Григорівною договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 3 000 грн. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 3 000 грн. витрат на правову допомогу. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 506 грн. 00 коп. (а.с. 37) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved