Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про невиконання відповідачем взятих на себе за борговою розпискою від 1 вересня 2013 року зобов'язань в сумі 30735 євро та вимогами про стягнення з останнього на його користь грошового боргу у розмірі 924201,45 грн., а також боргу з урахуванням інфляції в сумі 1024086 грн., 3% річних в розмірі 10558,44 грн., а всього 1034645 грн.01 коп. та судові витрати у виді судових зборів та витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. Вона наполягала на стягненні заборгованості враховуючи курс Євро саме на час звернення позивача до суду, тобто 17 лютого 2015 року. Відповідач та його представник вимоги позову визнали частково, не заперечуючи проти отримання відповідачем від позивача у борг 30735 євро, який фактично не повернутий, та загального строку (139 днів) прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, але не визнаючи розрахунків самої суми боргу в гривнах та його розміру з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. На думку представника відповідача при здійснені такого розрахунку необхідно враховувати курс Євро станом не на час звернення позивача до суду 17 лютого 2015 року, а станом на укладення боргової письмової розписки, тобто 1 вересня 2013 року. Крім того, нарахування індексу інфляції при валютному грошовому боргу законодавством не допускається, а 3% річних - необхідно здійснювати з іншої суми грошового боргу, а саме, суми боргу позики станом на час її отримання, тобто 1 вересня 2013 року. Представник відповідача також наполягала на необхідності стягнення з відповідача судових витрат лише пропорційно розміру задоволених вимог, а що стосується оплати витрат на правову допомогу, то, відповідних підстав для цього судові надано не було, а тому, підставі для задоволення вимог в цієї частині вона не вбачає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з положеннями ст. 629 ЦК України, договір є обов'язків до виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд також враховує положення ст.ст.610 та 625 ЦК України, відповідно до яких порушенням зобов'язання є його невиконання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Як вбачається з положень ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду матеріалів справи, 1 вересня 2013 року позивач надав, а відповідач отримав, грошові кошти у сумі 30735 євро, які зобов'язався повернути до 1 жовтня 2014 року, про що було складено розписку за підписом останнього. Позика, за вказаною розпискою, є безвідсотковою. Тобто, факт укладення між сторонами 1 вересня 2013 року договору позики підтверджується розпискою позичальника, який відповідачем та його представником не оспорюється, та судом достовірно встановлено, що у встановлений договором позики строк, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повернення взятих у борг грошових коштів не виконав. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики саме у розмірі 924201,45 грн. Посилання представника відповідача на необхідність здійснення розрахунку боргу за курсом Євро станом тільки на час укладення позики є безпідставними, оскільки суперечать нормам цивільного законодавства, а саме, положенням ст.533 ЦК України. Разом з тим, суд погоджується з запереченнями представника відповідача щодо безпідставності вимог позову про стягнення з відповідача боргу з врахуванням індексу інфляції, оскільки такі положення ч.2 ст.625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні. У зв'язку з наведеним, вимоги позову в цієї частині судом залишені без задоволення. Крім того, суд критично ставиться до стверджень представника відповідача щодо неправильного нарахування 3% річних від суми грошового зобов'язання в сумі 10558,44 грн., оскільки остання рахує таку заборгованість з суми боргу за договором позики з урахуванням курсу Євро на час його укладення, тобто 1 вересня 2013 року, а не на час пред'явлення 17 лютого 2015 року до суду зазначеного цивільного позову. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, у даному випадку, судовий збір в сумі 3654 грн. за звернення до суду з зазначеним позовом та 121,80 грн. судового збору за звернення до суду з заявою про його забезпечення, а всього 3775,80 грн. Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд не вбачає, оскільки суду не надано жодного документального підтвердження понесення позивачем таких витрат, крім того, у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», представник позивача [PERSON] приймала участь у справі не як адвокат заявника, а лише як його представник, за передорученням, АО «Пасіка і партери». На підставі наведеного та

Outcome: partial