Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що він є власником квартири за зазначеною вище адресою. Однак у квартирі на даний час зареєстрований його внук [PERSON] , який з 2002 року не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, ним не користується. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.405 ЦК України. Ухвалою суду від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті, надано відповідачу строк для подання відзиву. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, на електронну адресу суду надіслав листа в якому зазначив, що не претендує на житлову площу та просить його виписати з квартири за адресою [ADDRESS] , оскільки він там мне проживає. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1/1 (а.с.5,6). Згідно із довідкою про склад сім`ї від 28 вересня 2020 року в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 28 вересня 2020 року за адресою [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає на протязі 18 років, проживає за кордоном (а.с.8). Зазначена обставина також підтверджується відповіддю на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача (а.с. 13). Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідач проживав у спірній квартирі в якості члена сім`ї (внука). З 2002 року відповідач залишив місце реєстрації та проживання і з того часу не проживає у ньому. Поважних причин відсутності відповідача понад один рік у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідач втратив право на користування житлом, оскільки відсутній у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідача у квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому останній має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні ним права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачем витрати на оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved