Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду позовом до відповідача про визнання за ним права користування квартирою, зобов'язання видати йому ордер на житло та зобов'язання укласти з ним договору найму на житлове приміщення. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що його батько [PERSON], працюючи на Дніпропетровському електротехнічному заводі «Светлофор», перебував на обліку громадян, які потребували поліпшення житлових умов. У зв'язку з цим у 1998 році адміністрацією підприємства було прийнято рішення про надання [PERSON] у постійне користування житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору найму житлового приміщення, вказана квартира була надана в користування [PERSON] та членам його родини: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ордер на вселення в дану квартиру не видавався. Таким чином, [PERSON] разом із членами своєї родини, до якої входив і його син - позивач [PERSON], набув право на користування вказаним житловим приміщенням з моменту прийняття рішення адміністрацією підприємства незалежно від надання йому ордеру та отримав разом із своєю сім'єю право вимоги надання ордеру. При передачі 01.07.2000 року вказаного приміщення до комунальної власності основним квартиронаймачем був [PERSON]. У подальшому [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вибули із квартири, а члени сім'ї позивача: дружина - [PERSON], [INFO], та діти: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], вселились до даного житлового приміщення. На даний час балансоутримувачем житлового будинку, в якому знаходиться дане житлове приміщення, є Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №23» Дніпропетровської міської ради. Позивач зазначає, що за правилом ч.2 ст. 107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, його батько [PERSON] вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що в даній квартирі залишився проживати тільки позивач, як колишній член квартиронаймача, то у 2013 році його батько [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради із заявою про укладання договору найму на вищевказану квартиру з його сином - [PERSON], однак рішенням АНД райради №83/2 від 03.04.2013 року його заяву було відхилено та запропоновано дане питання вирішити в судовому порядку. Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд визнати за ним та членами його родини: дружиною [PERSON], дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], право користування квартирою [ADDRESS]; зобов'язати Дніпропетровську міську раду видати [PERSON], [INFO], та членам його сім'ї ордер на вищевказане житлове приміщення; зобов'язати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №23» Дніпропетровської міської ради внести зміни до договору найму житлового приміщення шляхом переукладення його з [PERSON], [INFO], із зазначенням членів його родини. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі додатково зазначивши, що дана квартира є його єдиним житлом, в якому він постійно проживає та значиться зареєстрованим з 2001 року. Він особисто оплачує всі комунальні послуги та несе усі обов'язки наймача житлового приміщення. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити, оскільки незважаючи на відсутність ордеру, підставою для заселення сім'ї [PERSON] було рішення профкому підприємства, що можливо прирівняти до ордеру. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином під розписку, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.82). Представник відповідача Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №23» Дніпропетровської міської ради в судове засідання також не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлявся в установленому законом порядку. В матеріалах справи знаходяться заперечення на позовну заяву, де відповідач просив відмовити у позові в повному обсязі через відсутність у позивача та попереднього наймача ордера на вказане житлове приміщення, яке відповідно до ст.58 ЖК України є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. За даних обставин суд вважає постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи документів та доказів, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у 1989 році була надана службова квартира за адресою: [ADDRESS], як тимчасове житло, оскільки він працював на Дніпропетровському електротехнічному заводі «Светлофор» та перебував на обліку громадян, які потребували поліпшення житлових умов. У 1998 році адміністрацією Дніпропетровського електротехнічного заводу «Светлофор» було прийнято рішення про надання [PERSON] у постійне користування житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. Ордер на вселення в дану квартиру не видавався. Дані обставини підтверджуються довідкою № 17 від 26.06.2014 року Публічного акціонерного товариства «Светофор», яке є правонаступником Дніпропетровського електротехнічного заводу «Светофор» (а.с.74). Порядок надання працівникам заводу «Світлофор» житла шляхом прийняття у зв'язку з цим рішення профкому у судовому засіданні також підтвердила свідок [PERSON], яка на той час працювала на вказаному підприємства на посаді бухгалтера. У зв'язку з чим між заводом «Світлофор» та працівником [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення, згідно з яким вказана квартира була надана [PERSON] на склад сім'ї: дружина - [PERSON], син - [PERSON] та син - [PERSON] (а.с.6, 7). Таким чином, на думку суду, [PERSON] разом із членами своєї сім'ї, до якої входив і його син - позивач [PERSON], набув право на користування вказаним житловим приміщенням з моменту прийняття рішення адміністрацією підприємства. При передачі 01.07.2000 року вказаного приміщення до комунальної власності основним квартиронаймачем був [PERSON]. У подальшому 29.06.2011 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вибули із квартири та були зняті з реєстрації за даною адресою. Позивач [PERSON] залишився там проживати та з 06.08.2001 року був зареєстрований в даній квартирі, разом з ним в квартирі з 09.07.2009 року зареєстрований такою його малолітній син [PERSON], [INFO], про що свідчить довідка КП «ЖЕП №23» від 31.07.2014 року (а.с. 79). Згідно з положенням ч.І ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. На даний час балансоутримувачем житлового будинку [ADDRESS] є Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство №23» Дніпропетровської міської ради. Стаття 814 ЦК України зазначає, що у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Як передбачено ч.2 ст. 824 ЦК України у разі вибуття наймача з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Відповідно до ч.2 ст. 107 Житлового кодексу Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, батько позивача [PERSON] вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] та члени його сім'ї набули право користування спірною квартирою з моменту прийняття у 1998 році адміністрацію Дніпропетровського електротехнічного заводу «Светлофор» рішення про надання даної квартири у користування. Їх право на користування житловим приміщенням ніхто ніколи не оспорював, будь-які вимоги стосовно його звільнення ніколи ніким не пред'являлись. 29.06.2011 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації та втратили право на користування вказаним житловим приміщенням у зв'язку із вибуттям до іншого місця проживання, а за позивачем таке право залишилось. Оскільки на теперішній час відповідачами не визнається його право на проживання, тому суд вважає визнати за Визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Стосовно позовних вимог про зобов'язання Дніпропетровську міську раду видати позивачу ордер на вищевказане житлове приміщення, то в даній частині позову суд вважає відмовити, оскільки правові підстави для видачі ордера, передбачені ст.58 ЖК України, відсутні. Окрім цього, позивач не відноситься до кола осіб, визначених ст.31 ЖК України, які мають право на отримання житлового приміщення. В частині позовних вимог про зобов'язання Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №23» Дніпропетровської міської ради внести змін до договору найму суд також вважає відмовити, оскільки договір найму між відповідачем КП «ЖЕП №23» та колишнім наймачем [PERSON] не укладався, тому зміни до нього даною юридичною особою вноситися не можуть, оскільки вона не є наймодавцем спірного житлового приміщення. Витрати по справі суд вважає віднести на рахунок сторони, яка їх понесла.

Outcome: partial