Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання відповідача [PERSON] [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 березня 2008 року. На даний час у вказаній квартирі зареєстровані його син [PERSON], [INFO] та колишня дружина [PERSON], [INFO] - відповідач по справі. Відповідач [PERSON] добровільно залишила зазначену квартиру та з січня 2013 року не проживає в ній, а тому позивач вважає її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Проте з реєстраційного обліку квартири позивач самостійно не знімається що змушує його звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав якими обгрунтовується позовна заява. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та не заперечувала щодо визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Підтвердила, що з 2013 року не проживає у вказаній квартирі. Разом з тим, пояснила, що квартира була придбана в період перебування сторін у шлюбі, який розірвано у 2016 році. Поділу спільно набутого майна не здійснювалось. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року відмовлено [PERSON] у прийнятті визнання позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 30 вересня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірянського районного управління юстиції Івано-Франківської області шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суд у м. Києва від 18.10.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі - продажу квартир від 20.03.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрованого за №1446, було набуто у власність квартиру [ADDRESS]. Реєстрація права власності на вказану квартира здійснена на ім»я позивача - [PERSON] Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім'я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. За даними довідки форми № 3 від 18 січня 2017 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», в квартирі [ADDRESS] з 24.07.2008 року зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], його син [PERSON], [INFO] та колишня дружина [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, у зв»язку із тим, що остання не проживає у квартирі більше одного року, що підтверджується актом від 18.01.2017 року, затвердженого начальником ЖЕД-409 [PERSON] (а.с. 10). За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Таким чином, не проживання відповідача у квартирі не є підставою для позбавлення її права на користування цим майном, оскільки співвласник майна має право розпоряджатися належною йому часткою в майні на власний розсуд і не може бути позбавлений у такому разі жодної із складових права власності, у даному випадку - користування. Оскільки позивачем не надано доказів того, що право спільної сумісної власності відповідача на квартиру набутого за час шлюбу було припинено, відповідач є співвласником спірної квартири [ADDRESS], суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 89 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed