Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просиввстановити факт прийняття спадщини яка складається із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на спадкове майно. Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , після смерті якого залишилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.05.1981 визнано за спадкодавцем право власності на 23/100 частин вказаної домобудівні та 23/100 частин залишено за його матір`ю [PERSON] Мати, на свою частку залишила заповіт, на підставі якого він 19.01.2018 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Батьком заповіт складений не був, а тому має місце спадкування за законом. Позивач належить до спадкоємців першої черги за законом і єдиним спадкоємцем померлого. Для отримання спадщини у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, оскільки фактично проживав за адресою спадкового майна, вів господарство, сплачував комунальні послуги та вважав спадщину автоматично прийнятою. Крім того, про факт існування рішення суду не знав про розподіл майна між батьками не знав та дізнався про нього як звернувся за оформленням спадщини після смерті матері. 15.03.2018 він звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті батька, але отримав відмову з посиланням на пропуск строку для звернення. Вважаючи, що фактично прийняв спадщину позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.10.2018 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 23.11.2018 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання та залучено в якості третьої особи Головне управління ДФС України в Миколаївській області. Ухвалою суду від 05.02.2019 за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача нотаріальну контору на належного відповідача Головне управління ДФС України в Миколаївській області та залучено нотаріальну контору до участі в справі в якості третьої особи. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та посили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач та треті особи в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Третя особа - нотаріальна кантора просила розглядати справи за відсутності її представника. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Факт родинних відносин між позивачем та померлим підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] . серії [NUMBER] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої [PERSON] в порядку спадкування за заповітом успадкував 23/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] Оформлення спадщини на вказану частину домоволодіння позивач підтвердив свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.01.2018, виданого Другою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Рішенням Ленінського районного народного суду міста Миколаєва від 19.05.1981 по справі № 2-875/1981 розірвано шлюб між батьками позивача та одночасно визнано за [PERSON] 23/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] та 23/100 частини цього домоволодіння залишено у власності [PERSON] Згідно відповіді нотаріальної контори від 04.12.2018 № 2936/01-16 спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відсутня. Факт фактичного вступу в управління спадковим майном позивач підтвердив квитанціями про оплату комунальних послуг, наданих за адресою спадкового майна, за травень 2017 року, а також придбання вікон ПВХ, металевих дверей у березні, червні 2017 року. Факт проживання за адресою спадкового майна позивач підтвердив листом Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 11.06.2018 № 4-49аз/51-2018, відповідно до якого виходом за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] проживає за вказаною адресою тривалий час, що підтверджує сусід [PERSON] Постановою нотаріальної контори від 01.06.2018 № 1224/02-31 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Підставою відмови у вичинені нотаріальної дії вказано, що спадкоємець [PERSON] на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем та в спадковому будинку постійно не проживав (не був зареєстрований), заяву про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори не подав, та не надав докази фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, а тому вважається таким спадкоємцем, що не прийняв спадщину. Державним нотаріусом встановлено, що відповідно доданих будинкової книги в житловому (спадковому) будинку, що розташований по [ADDRESS] , [PERSON] постійно проживав (був зареєстрований) з 26.04.1980 по 16.01.1988, дані про прописку (реєстрацію) у спадковому будинку спадкодавця [PERSON] відсутні. Вказані обставини підтверджується також копією будинкової книги, доданої до позовної заяви. Із паспортних даних позивача встановлено, що він зареєстрований в [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач пояснив, що після 1988 року проживав за адресою реєстрації та постійно навідувався до матері та сплачував комунальні платежі, а тому вважає, що фактично прийняв спадщину. При вирішені даного спору суд виходить з наступного. За змістом пункту 1 статті 6, статі 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4 - 5, 12 - 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами статей 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактичного вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.1975, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. В статті 553 ЦК УРСР в редакції 1963 року зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Звертаючись до суду за захистом спадкових прав, обґрунтованість позову про прийняття спадщини після смерті батька позивач доводив тим, що він фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління майном, оскільки здійснював нагляд за спадковим будинком, проводив ремонті роботи у будинку та сплачував комунальні платежі та не знав про поділ будинку між батьками. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після смерті батька він вступив в управління спадковим майном, хоча за вищезазначеними приписами ЦПК України це є його обов`язком. Твердження позивача про те, що він проживав в спадковому будинку, здійснював нагляд за ним, проводив у ньому ремонтні роботи та оплачував комунальні платежі, на час відкриття спадщини та в шестимісячний строк після цього не підтверджено матеріалами справи та не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Також позивачем не надано суду інших доказів вступу в управління чи володіння майном, передбачених Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.1975 Викладе в листі Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 11.06.2018 № 4-49аз/51-2018 про проживання позивача за адресою спадкового майна, також не може бути прийнято судом на підтвердження факту проживання [PERSON] за вказаною адресою на час відкриття спадщини. Посилання позивача на те, що він не знав про поділ будинку між батьками при розірванні шлюбу, взагалі не має правового значення для вирішення справи. Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту прийняття спадщини. При цьому не підлягає задоволенню і інша вимога позивача, яка є похідною від вимоги про встановлення юридичного факту.

Outcome: dismissed