Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації юридичної особи та стягнення моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 23 грудня 2013 року у Дарницькому районному суді м. Києва відбулось судове засідання, де під головуванням судді Каліушко Ф.А. розглядалась цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТОВ) «Франс Гардінер Україна» до [PERSON] про визнання наказу по особовому складу недійсним. Представником [PERSON] у даному судовому засіданні був адвокат [PERSON], який свідомо зазначив неправдиві данні щодо позивача. Так, позивач зазначає, що у поясненнях по справі, які були оголошені відповідачем, останній зазначив наступне: «Я особисто 24 липня отримав довіреність від [PERSON] і прийшов на це підприємство (ТОВ «Франс Гардінер Україна»). З 18 числа туди прийшли люди, забрали, фактично рейдерським захватом, забрали все, телефони. В цьому пані [PERSON] (на даний час тво директора ТОВ «Франс Гардінер Україна») із групою молодиків приймала участь. Забрали телефони, печатки, позбавили [PERSON] будь-що робити. Вони вели діяльність з 18 липня до 24-го, коли дали доручення [PERSON], взагалі, як кажуть, від імені [PERSON], користуючись паролями, взломавши бухгалтерію і лише після мого втручання, коли негайно було написано листа до прокуратури про такі дії, було оформлено 24-го числа і йому надано документи чому його звільнено. До того ж з 18-го до 30-го числа існувало два директора, один з яких був номінальний [PERSON], а інший фактичний - [PERSON]. Саме цікаве, що пан [PERSON] потім теж від них збіг, тому на жоден суд вони його не можуть представити. Тому що він не побажав працювати, так кажемо так, в такому незаконному режимі і так ходячи по головам людям». На думку позивача зазначені відповідачем дані є по своїй суті звинуваченням у злочині. Разом з тим, позивач наголошує, що твердження, які відповідач зазначив у судовому засіданні не відповідають дійсності, адже керівництво підприємства було змінено на законних підставах, жодного рейдерського захвату на підприємстві не було і сама діяльність підприємства ведеться у повній відповідності із законодавством України, а не у злочинному режимі, як стверджував відповідач. Таким чином, враховуючи те, що обставин, про які заявив відповідач, не існувало взагалі, розповсюджена ним інформація є недостовірною. При цьому, факт поширення відповідачем неправдивої інформації повністю засвідчується текстом судового засідання, який був роздрукований уповноваженою на те особою Дарницького районного суду м. Києва. Крім того, позивач звертає увагу, що судом розглядалась справа про визнання недійсним наказу підприємства, який на думку позивача був виданий із порушенням вимог трудового законодавства. Тобто, питання зміни керівництва на підприємстві позивача або законність ведення ним своєї господарської діяльності не було предметом спору і у судовому засіданні не розглядалось. Таким чином, позивач вважає, що неправдиві заяви у судовому засіданні щодо вчинення керівництвом позивача низки злочинів, пов'язаних суспільним умислом на протиправне захоплення чужої власності в результаті рейдерського захоплення підприємства, а також твердження відповідача про незаконний режим роботи позивача є діями, які явно спрямовані на умисне приниження ділової репутації позивача, приниження його престижу та підриву довіри до його діяльності, чим, в свою чергу, також нанесло позивачу і моральну шкоду. На підставі зазначеного позивач просив визнати інформацію щодо рейдерського захоплення ТОВ «Франс Гардінер Україна» та ведення ним своєї господарської діяльності у незаконному режимі, зазначену відповідачем у судовому засіданні 23 грудня 2013 року, недостовірною та стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування нанесеної моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача Лосіхін О.О. позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні положень ч. 5 ст. 74, ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 23 грудня 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва було ухвалено рішення за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Франс Гардінер Україна» до [PERSON] про визнання наказу недійсним (а.с. 8-10). При цьому, звертаючись з позовом до суду, позивач, серед іншого, просить визнати інформацію, яку надав у своїх поясненнях у судовому засіданні 23 грудня 2013 року представник відповідача по вищезазначеній справі - [PERSON], щодо рейдерського захоплення ТОВ «Франс Гардінер Україна» та ведення ним своєї господарської діяльності у незаконному режимі недостовірною. Так, відповідно до часткової роздруківки технічного запису судового засідання від 23 грудня 2013 року по цивільній справі за позовом ТОВ «Франс Гардінер Україна» до [PERSON] про визнання наказу недійсним, під час дебатів представник відповідача - [PERSON] сказав: «Коли стоїть питання про те, що є наказ про звільнення і я особисто 24 липня отримав довіреність від [PERSON] і прийшов на це підприємство, з 18 числа туди прийшли люди, прийшли люди забрали, ну фактично рейдерським захватом забрали все телефони, в цьому пані [PERSON] з групою молодиків приймала участь, телефони, печатку і позбавили [PERSON] будь що робити, вони вони діяльність з 18 липня до 24-го, коли дали доручення [PERSON], взагалі, як кажуть, від імені [PERSON], користуючись паролями, зламавши бухгалтерію. І десь якісь мабуть були втручання, коли негайно було написано листа до прокуратури про такі дії, було оформлено 24 числа і йому надано документи чому його звільняють і 30 числа звільнено. Потому з 18 до 30 існувало два директора: один номінальний - [PERSON], а другий фактичний - [PERSON]. Саме цікаве, що пан [PERSON] потім теж від неї збіг, тому на жоден суд вони його не можуть представити, тому що не побажав працювати, скажемо так в такому незаконному режимі і так ходячи по головам людям.» (а.с. 11). Відповідно до положень ст. 94 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Разом з тим, відповідно до положень ч. ч. 1, 3, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно абз. 1, 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 22 лютого 2009 року № 1 у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Також, відповідно до абз. 4 зазначеної постанови роз'яснено, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у судових дебатах була надана інформація лише з метою захисту інтересі клієнта і надавав він її та посилався на неї лише під час здійснення судового захисту та з метою спростування доводів позивача. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, у даному конкретному випадку, аналізуючи інформацію, яку позивач просить визнати такою, що не відповідає дійсності, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, суд вважає, що дана інформація є нічим іншим як оціночними судженнями. Крім того, як вбачається з позовної заяви позивач звернувся до суду як юридична особа. При цьому, у судовому засіданні не доведено факту порушення особистих немайнових прав позивача як юридичної особи, тобто, що поширена інформація завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право як юридичній особі, що свідчить про відсутність однієї із обставин юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо поширення відповідачем інформації, що потягло за собою порушення його особистих немайнових прав як юридичної особи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 32, 34 Конституції України, ст.ст. 91, 94, 277 ЦК України, ст. 471 Закону України «Про інформацію» та

Outcome: dismissed