Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом у якому вказує, що підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2000 року [PERSON] , який є батьком позивача, набув право власності на 8/100 частин будівлі [ADDRESS] , однак, за життя, не зареєстрував своє право власності та [INFO] помер. Спадкоємцем вказаного майна стала його мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав та [INFO] померла. Зазначає, що спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є внуки - [PERSON] та [PERSON] . Однак, Перша Чернівецька державна нотаріальна контора відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину за законом, надавши позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так, державний нотаріус Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. розглянувши матеріали спадкової справи № 1195/2009 зазначає, що видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на 4/300 частини нежитлової будівлі, розташованої в [ADDRESS] , які належали померлому [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого була його мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, неможливо у зв`язку зі знищенням (відсутністю) об`єкта нерухомого майна та припиненням права власності померлого на нього. Разом із тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вищевказане майно було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування частки нерухомого майна.Зазначає, що набуття права власності на спадкове майно [PERSON] є недобросовісним. [PERSON] є незнайомою людиною та будь-якого відношення до сім`ї позивача він не має. Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування частки нерухомого майна № 83 від 26.01.2021 року недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 8/100 часток нежитлової будівлі літ. Б по [ADDRESS] та, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, визнати за ним, [PERSON] , право власності на 4/100 частин вказаного нерухомого майна. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому вказує, що відповідно до оспорюваного договору дарування частки нерухомого майна від 26 січня 2021 року [PERSON] подарував [PERSON] нежитлові приміщення 1-8 гараж площею 85,50 кв.м.,1-9 склад площею 66,10 кв.м., 1-10 склад площею 51,40 кв.м., загальною площею 203.00 кв.м. в будівлі літ. Б за адресою: [ADDRESS] , що складають 15/100 (п`ятнадцять сотих) часток будівлі. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] . Натомість позивач, своїми доводами, вводить суд в оману, оскільки його батько, на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2000 року набув право власності на 8/100 частин будівлі Б, що знаходиться у [ADDRESS] , до складу якого входили нежитлові будівлі площею 104,8 кв.м. у складі : приміщення 1 = 4,6 кв.м., приміщення 2 = 3,4 кв.м., приміщення 3 = 9,1 кв.м., приміщення 4 = 14,6 кв.м., приміщення 5 = 49,3 кв.м., приміщення 7 =23,8 кв.м. Таким чином, оспорюваний договір дарування та об`єкти нерухомості, які за ним набув [PERSON] , не мають жодного стосунку до спадкового майна позивача. Окрім того, 8/І00 частин вказаної будівлі, власником яких є померлий [PERSON] , які складались з частини будівлі літ. Б площею 104.80 кв.м.. на даний час знищені та фізично не існують. Позивачем також не вказано підстав, з яких оспорюваний правочин є недійсним. Таким чином, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Державний нотаріус Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. подав до суду відзив на позов, в якому вказує, що позовні заявлені вимоги не можуть бути задоволені, оскільки нотаріус не є належною стороною у спорі. Окрім того, постановляючи відмову у вчиненні нотаріальної дії, щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, нотаріус керувався відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де зазначено, що 8/100 частин частин будівлі Б, що знаходиться у [ADDRESS] є знищеним. Таким чином, за відсутності спадкового майна, позивач не може набути на нього права власності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відзиві на позов. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, а також їх взаємозв`язок у сукупності, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. У відповідності до ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом було досліджено наявний у справі обсяг письмових доказів та взято до розгляду ті з них, які стосуються предмету доказування та безпосередньо стосуються обставин, які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення щодо визнання договору недійсним та підстав для визнання права власності за позивачем. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.2000 року, укладеного між АТЗВ «Виробничо-торгова фірма «Мальва» та [PERSON] , останній придбав у власність 8/100 частин будівлі під [ADDRESS] . Згідно п. 2 договору, у власність покупця [PERSON] переходить частина будівлі літ.Б, яка складається із: приміщення 1 = 4,6 кв.м., приміщення 2 = 3,4 кв.м., приміщення 3 = 9,1 кв.м., приміщення 4 = 14,6 кв.м., приміщення 5 = 49,3 кв.м., приміщення 7 =23,8 кв.м., загальною площею 104,8 кв.м. Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 400/02-31 від 14.04.2021 року, ухваленої державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І.І. встановлено, що до нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті спадкодавців у вигляді 8/100 (вісім сотих) частин нежитлової будівлі, розташованої в [ADDRESS] . Було встановлено, що згідно з матеріалами спадкової справи за № 881/2004 спадкоємцями [PERSON] є його дочка [PERSON] - 1/3 частки, та мати [PERSON] 2/3 часток, в тому числі, 1/3 частка, від прийняття якої на її користь відмовився син померлого [PERSON] . З огляду та вивченням матеріалів спадкової справи за № 1195 /2009 зареєстрованої після смерті [INFO] [PERSON] , встановлено, що її спадкоємцями, які прийняли спадщину, є внуки [PERSON] , та [PERSON] . До складу спадкового майна входять 8/300 (вісім трьохсотих) частин нежитлової будівлі, розташованої в [ADDRESS] , які належать померлому [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого була його мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ. Разом із тим, 26 січня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 15/100 (п`ятнадцять сотих) часток будівлі літ. Б за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позивач стверджує, що укладеним договором дарування, обдарований [PERSON] отримав у власність частини будівлі літ. Б, які належать йому, [PERSON] , на підставі спадкових прав після смерті батька та бабусі, та у власності яких перебували вказані об`єкти нерухомості. Вирішуючи спір про визнання недійсним вказаного договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на майно, яке перейшло до набувача за оспорюваним правочином, суд в першу встановлює, чи порушено право позивача внаслідок укладення правочину. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 26 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Судом досліджено оспорюваний договір дарування від 26 січня 2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що дарувальник подарував, а обдарований прийняв у власність дарунок належне дарувальнику нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-8 гараж площею 85,50 кв.м.,1-9 склад площею 66,10 кв.м., 1-10 склад площею 51,40 кв.м., загальною площею 203.00 кв.м. в будівлі літ. Б за адресою: [ADDRESS] , що складають 15/100 (п`ятнадцять сотих) часток будівлі. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано у встановленому порядку за [PERSON] 26.01.2021 року. Таким чином встановлено, що до складу спадкового майна, після смерті [PERSON] та [PERSON] дійсно входить 8/100 частин майна в будівлі літ. Б за адресою: [ADDRESS] . Однак, склад цього нерухомого майна (за договором купівлі продажу від 13.06.2000 року) відрізняється від складу майна, яке передане [PERSON] за договором дарування. Відмінність виявляється також у розмірі частки та його площі. Дослідивши надані сторонами докази судом може бути констатовано, що до [PERSON] , за оспорюваним договором дарування, у власність перейшло 15/100 часток майна у приміщенні літ.Б по [ADDRESS] , однак таке майно не є тим самим майном, яке було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2000 року та на яке претендує позивач [PERSON] у зв`язку із реалізацією своїх спадкових прав. 15/100 часток майна за договором дарування знаходиться у тому самому приміщенні під літ. Б що і майно за договором купівлі-продажу, однак не входить до його складу та не включає останнє до свого, є окремим за своїми ознаками. За таких умов, укладенням оспорюваного договору дарування не порушено спадкових прав, прав на власність чи інших майнових прав позивача. Недійсність оспорюваного правочину також не встановлена судом внаслідок недоведеності невідповідності його умов чи форми вимогам встановлених законом, чи з інших підстав. Враховуючи викладене, за відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у цій частині, а також у частині застосування наслідків недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на майно, варто вказати наступне. Так, згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивачем була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з вказаною постановою, нотаріус, у відповідності до п.п. 4.12, 4.15 та 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинений нотаріальних дій нотаріусами України, отримавши інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, встановивши, що спадкове майно, на яке спадкоємець [PERSON] просить видати свідоцтво, відсутнє. Відповідно до довідки ЧМКБТІ № 417 від 25.02.2021 року, 8/100 частин, власником яких є [PERSON] (померлий) на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2000 року, які складались з частини будівлі літ. Б площею 104,80 кв.м. на даний час знищені. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 248728548 від 18.03.2021 року, державним реєстратором Шевчук Наталією Сергіївною, на підставі довідки про знищення ОНМ, до реєстру було з внесено відомості про припинення права власності на 8/100 частин по [ADDRESS] площею 104,80 кв.м., з 15.03.2021 року. Таким чином встановлено, що нерухоме майно, набуте [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2000 року, яке входило до складу спадкового майна після його смерті, було знищено. Пунктом 4 частини 1 статті 346 та статтею 349 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі знищення майна. Суб`єктивне право власності - це закріплена законом можливість особи володіти користуватися та розпоряджатися приналежним йому майном на свій розсуд та відповідно до свого інтересу шляхом здійснення щодо цього майна будь-яких дій, що не суперечать закону та іншим правовим актам і не порушують прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, а також можливість усувати від втручання всіх третіх осіб у сферу його панування. Тому про припинення права власності можна стверджувати в тому випадку, коли особі перестають належати правомочності володіння, користування та розпорядження майном, не має більше права повного панування над річчю. При припиненні права власності особа втрачає гарантовану законом можливість здійснювати на свій розсудом та відповідно до свого інтересу правомочності володіння користування та розпорядження майном, які належали йому раніше, а також включати його в сферу свого панування та усувати інших осіб від цього майна. Окрім того, у випадку, якщо право власності в конкретної особи припинилося, це означає припинення конкретного правовідношення, у якому ця особа була володарем суб`єктивного права. Таким чином, суб`єктивне право власності позивача, а також його спадкові права щодо вказаного нерухомого майна, припинились, що знаходить своє підтвердження дослідженими письмовими доказами. Підстави, причини та умови за яких вказане нерухоме майно було знищене судом не досліджувались, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування при вирішенні даного спору, інших чи додаткових позовних вимог, позивачем заявлено не було. За таких умов, враховуючи заявлені позовні вимоги та обраний позивачем спосіб захисту, судом не може бути визнано право власності на вищевказане майно, оскільки воно було знищене, перестало існувати. Як наслідок, позивач втратив необхідний обсяг правомочностей щодо спірного майна, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні, як такої позовної вимоги, так і позову в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed