Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що отримав копії ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 28.11.2019 року і позовної заяви про поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні майном у справі № 462/6820/20 від 28.11.2019 року у якій [PERSON] вважає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Позивач вважає, що Відповідач не визнає його право власності на вказане майно, що відповідно до ст. 392 ЦПК України є підставою для визнання права власності у судовому порядку. Стверджує, що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, оскільки така придбана за грошові кошти отриманні ним за договором дарування. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2020 року у справі № 463/11152/19 вказаний договір дарування визнано дійсним, а тому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також роз`яснено сторонам, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (а.с. 19). Ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі позивач отримав 04.09.2020 року про що розписався у рекомендованому повідомленні про вручення. 10.09.2020 року від відповідача повернувся конверт із рекомендованим повідомленням за закінченням терміну зберігання, протягом строку, встановленого в ухвалі суду, не надав відзив на позовну заяву. 26.08.2020 року Позивачем через канцелярію суду зареєстрована зава про подання доказів, копія яких надіслана Відповідачу (а.с. 22). Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права на подання відзиву на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку згідно ст. 178 ЦПК України. Однак, на дату розгляду справи по суті відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 26.01.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 63. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.03.2020 року у справі № 465/5608/19 вказаний шлюб між сторонами розірвано (а.с. 23). Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З договору про виховання, утримання дітей та сплату аліментів від 08.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р. В. та зареєстровано в реєстрі за № 795, укладеним між сторонами, вбачається, що батьки досягли згоди, що діти проживають разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , а матір, яка залишається проживати окремо від батька та дітей за адресою: [ADDRESS] зобов`язувалася сплачувати 1 100 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а.с. 24). У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань зі сплати аліментів на утримання дітей рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.05.2020 року у справі № 462/7314/19 стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання двох дітей у розмірі 8 800 грн. за період з липня 2019 року по жовтень 2019 року (а.с. 25). За час перебування сторін у шлюбі позивачем [PERSON] було укладено з [PERSON] договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 року (а.с. 26), зазначений договір був укладений у письмовій формі. З умов вказаного договору дарування вбачається, що «ДАРУВАЛЬНИК» [PERSON] подарував, а «ОБДАРОВУВАНИЙ» позивач [PERSON] прийняв у дар грошові кошти у розмірі 430 000 гривень. Грошові кошти передані до підписання цього Договору. Також, за час перебування сторін у шлюбі позивачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т. Л., зареєстровано у реєстрі за № 1725 (а.с. 10-11). Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу позивач купив у продавців [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 42 900 грн. З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 19.07.2017 року за позивачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частини 4 та 5 статті 719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2020 у справі № 463/11152/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування грошових коштів дійсним ухвалено: позов задовольнити; визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31-32). Зазначеним судовим рішенням було встановлено факт та обставини того, що позивач [PERSON] отримав у дар грошові кошти, які в подальшому були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевказані обставин, а також, будь-яких доказів, які вказували на те, що квартири [ADDRESS] була придбана за спільні кошти їх подружжя. За таких обставин, врахувавши факт того, що позивач 16.06.2017 року отримав у дар 43 000 грн. відповідно до письмового договору дарування, який судовим рішенням визнано дійсним, та те, що всього через один місяць, а саме 19.07.2017 року позивачем була придбана квартира [ADDRESS] за ціною 42 900 грн., а також, беручи до уваги той факт, що суду не надано доказів, що подружжя [PERSON] у вказаний період мало інші джерела доходу, які б давали їм змогу придбати квартиру, суд приходить до висновку, що вказана квартира була придбана за грошові кошти, які були отримані позивачем [PERSON] у дар від [PERSON] . Згідно з пунктом 3 частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини 5 статті 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покликається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19). Таким чином, незважаючи на те, що спірна квартира хоча і була придбана у період шлюбу сторін, але куплялася вона виключно за особисті кошти позивача [PERSON] , суд вважає, що ця квартира не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право особистої приватної власності на квартиру. Крім цього, на користь позивача слід стягнути з відповідача судового збору у розмірі 4 290 грн. 00 коп.

Outcome: approved