Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 710 111 грн. посилаючись на те, що [PERSON] передав відповідачеві [PERSON] 24 500 доларів США та 3 200 євро за договором позики і на підтвердження факту її отримання останній написав розписку від 12.05.2015 року та зобовязався повернути отримані кошти до 12.05.2016 року. В звязку із неповерненням грошових коштів позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. 28.11.2016 року представник позивача через канцелярію суду надав заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача : - 24 500 доларів США в гривневому еквіваленті на день платежу; - 3200 євро в гривневому еквіваленті на день платежу; - 11 434 грн. 3% річних; - 29 296,60 грн. інфляційних витрат; - 60 844,99 грн. відсоток за користування чужими грошовими коштами; - 60 844,99 грн. пені; - 40 000 понесених витрат. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити в повному обсязі. Позивач надав суду пояснення, з яких вбачається, що позивач та відповідач ще в 2014 році узгодили умови продажу відповідачем позивачеві сільськогосподарської техніки та позивач незначними сумами по 20 000-30 000 грн. віддавав відповідачеві кошти за вказаним договором, деяку техніку на суму 200 000 грн. позивач [PERSON] від відповідача [PERSON] отримав, а коли справа дійшла до повного виконання угоди позивач зясував, що відсутній комбайн та деяка інша сільгосптехніка, яку відповідач [PERSON] повинен був передати на виконання угоди. Після цього позивач через свого водія передавав відповідачеві ще деякі грошові кошти, в тому числі 3 000 євро для закупівлі пил для станків по обробці каменю, так як вони домовилися запустити спільне виробництво, але підприємство так і не запрацювало, і в травні сторони домовилися про повернення відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON] всіх вкладених останнім коштів, про що [PERSON] 12.05.2015 року написав відповідну розписку, копію якої надано до справи як доказ. Борг [PERSON] не повернуто. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що його довіритель грошові кошти у [PERSON] в борг не позичав та не має перед ним жодних зобовязань за договором позики, а наданою розпискою від 12.05.2015 року було оформлено інші правовідносини, а саме інвестування в\~сільськогосподарську діяльність, в подальшому відповідач перестав займатися сільгоспвиробництвом і передав позивачеві сільгосптехніку на суму 200 000 грн. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив слова свого представника та позивача в частині існування між сторонами правовідносин щодо купівлі-продажу техніки сільськогосподарського призначення. Крім того, повідомив суду, що в 2014 році він запропонував [PERSON] спільно займатись камнеобробкою, [PERSON] вкладав гроші в роботу, а [PERSON] віддавав [PERSON] наявну в нього техніку. Зазначив, що отримав від позивача 7 000 доларів США та 3 000 євро і це була домовленість щодо спільної діяльності, а не договір позики. За передані йому гроші він купляв станки, техніку, щоб в подальшому отримати прибуток. Ніяких письмово викладених бізнес-планів чи інвестиційних проектів не було. Відповідач заперечував як укладення між сторонами договору позики, так і заявлену позивачем суму за зобовязальною розпискою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав покази, якими він підтвердив домовленість між сторонами щодо купівлі позивачем сільськогосподарської техніки у відповідача, зазначив, що він особисто привозив гроші відповідачеві за техніку, але зобовязання по передачі техніки повністю відповідачем не було виконано, так як не було комбайна та деякої іншої техніки. Відповідач [PERSON] повідомив йому про відсутність коштів на продовження підприємницької діяльності, позивач надавав йому деякі суми через свідка [PERSON] В травні 2015 року свідок [PERSON] разом із сторонами зустрілися в ресторані м. Радомишля та підраховували кількість вкладених грошей та переданої техніки, за результатами цього підрахунку відповідачем [PERSON] було написано розписку. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.12.2012 вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Зазначена позиція міститься й у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016 року (справа № 6-1103цс16), від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15). Дослідивши у судовому засіданні оригінал розписки від 12.05.2015 року, з урахуванням вимог ст. 1046 ЦК України та висновків Верховного Суду України, суд прийшов до висновку, що вказана розписка містить зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] певну суму коштів, в той же час суд звертає увагу на наявні невідповідності в даній розписці, а саме: цифрами сума боргу зазначена 24500, а прописом підтверджено суму «двадцять чотири тисячі США»; цифрами зазначено 3200, а прописом підтверджено суму «три тисячі євро» (а.с.7). Крім того, текст розписки не містить умов, за яких [PERSON] отримав гроші. За таких обставин, використаний у розписці вислів «зобовязуюсь повернути» можна рівнозначно віднести як до боргових зобов'язань, так і до деліктних зобов'язань (наприклад, за нестачу товару), оскільки зміст розписки тлумачиться неоднозначно та двояко. Дані обставини ставлять під сумнів факт письмового укладення саме договору позики між позивачем і відповідачем із зазначеними в ньому сумами. За змістом ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, досліджуючи зміст розписки від 12.05.2015 року та оцінюючи в сукупності інші докази в справі, суд приходить до висновку, що позивачем не надано безспірних, достовірних, належних та допустимих доказів, які би доводили не лише факт укладення 12.05.2015 року сторонами договору позики, але й факт передачі 24500 доларів США та 3200 євро на виконання договору позики від 12.05.2015 року, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу приписів ст. 60 ЦПК України, позивач, заявляючи вимогу про стягнення боргу за розпискою, має довести факт передачі особі, до якої заявлено вимогу грошових коштів за розпискою та наявність у останньої зобов'язань по поверненню таких коштів. Сторонами не заперечувалося, що між ними існували домовленості як щодо купівлі-продажу техніки сільськогосподарського призначення, так і про здійснення спільної діяльності, а саме: позивач надавав відповідачеві грошові кошти для придбання каменеобробних станків, пил для цих станків, з метою запустити виробництво по обробці каменю та в подальшому отримання прибутку. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами отримання фізичною особою [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за розпискою в позику, тобто у власність, як це передбачено ст. 1046 ЦК України, а тому правовідносини, що склалися між сторонами не регулюються ст.ст. 1046 - 1051 ЦК України. Виходячи із наведеного, суд, приймаючи рішення у справі в межах заявлених позивачем вимог, дійшов висновку про те, що між сторонами спору виникли зовсім інші договірні відносини, ніж ті, на наявність яких посилався позивач [PERSON] в обґрунтування свого позову, та які регулюються спеціальними нормами матеріального права, а відтак не визнавши надану позивачем розписку від 12.05.2015 року борговою розпискою в розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК Українипідстави для задоволення позову про стягнення з [PERSON] відповідних коштів - відсутні. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню на його користь з відповідача. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд скасовує заходи забезпечення позову, що були вжиті судом відповідно до ухвали від 11.07.2016 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed