Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить: визнати незаконним рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро від 22 січня 2015 року № 350 про відмову [PERSON] в приватизації квартири [ADDRESS]; зобовязати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, як орган приватизації, вжити заходи щодо приватизації квартири, яка використовується [PERSON] на умовах найму на території військового містечка за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі ордеру від 01 жовтня 1990 року № 356, виданого Гвардійською Квартирно експлуатаційною частиною району він разом із членами своєї сім`ї вселився в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS]. В квартирі на час звернення з позовом проживає один. 21 березня 2017 року позивач звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро з заявою, про передачу йому квартири, яку він займає на умовах найму у приватну власність у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідачем рішенням № 1900 від 17 травня 2017 року відмовлено позивачу в приватизації квартири в звязку з тим, що військове містечко, в якому розташована квартира, включене до числа закритих, через що житлові приміщення, які розташовані в ньому, не підлягають приватизації, окрім того є військовим майном. Документів на надання повноважень розпоряджатися майном не надходило. Означені дії та рішення відповідача позивач вважає неправомірними, такими, що не відповідають діючому законодавству України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності. Позов підтримав. Представник відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, найменування якого на час розгляду справи змінено з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпропетровська, подав заяву, згідно з якою просив розглянути справу у його відсутність та відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що у КЕВ відсутні повноваження на передачу військового майна у власність позивачам, спірне житлове приміщення розташоване на території закритого військового містечка, а отже не підлягає приватизації. Представники третіх осіб - Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України в судове засідання не з`явилися, підстав неявки не повідомили. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від Гвардійської селищної ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі ордеру від 01 жовтня 1990 року № 356, виданого БУ № 1 Гвардійської Квартирно-експлуатаційної частини району, головний квартиронаймач [PERSON] разом із сім`єю: дружиною [PERSON], донькою [PERSON] вселилися в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. 01 січня 2003 року між [PERSON] та БУ № 1 Гвардійської КЕЧ району укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] отримали в безстрокове користування вказану вище квартиру /а.с.11/. Згідно з довідкою про склад сімї, виданої Будинкоуправлінням № 1 Гвардійської Квартирно-експлуатаційної частини району, станом на 10 березня 2017 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та проживає: [PERSON] одноосібно /а.с.7/. Наданий суду типовий договір та обставини, визнані учасниками цивільного процесу (позовна заява та заперечення) вказують, що вищезазначене житлове приміщення належить до житлового фонду Міністерства оборони України, перебуває у повному оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська та на балансі Будинкоуправління № 1 Гвардійської Квартирно-експлуатаційної частини району. У відповідності до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, зазначений відділ здійснює безпосередньо квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. Квартирно-експлуатаційне забезпечення це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, обєктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. Згідно з п. 3.2.4 Положення, на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська покладений обовязок та повноваження щодо утримання житлового фонду. У відповідності до ст. 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 21 березня 2017 року [PERSON] відповідачу подано заяву про оформлення передачі в приватну власність квартири, що займає позивач на умовах найму. Рішенням відповідача від 17 травня 2017 року № 1900 позивачу відмовлено в задоволенні заяви з підстав того, що квартира, яку просить приватизувати позивач не належить до об`єктів приватизації; розташована у будинку, що знаходиться на території закритого військового містечка. Суд приходить до висновку, що рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська підлягає визнанню незаконним, з наступного. Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли в звязку з приватизацією житла, відмови уповноваженого органу в проведенні приватизації, виникають з житлових правовідносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19 червня 1992 року за № 2482-Х11. Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п.2 ст.2 цього Закону. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків памяток садове - паркового мистецтва, історикокультурних заповідників, музеїв, квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають у аварійному стані, квартири (будинки, кімнати), які віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки) житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС». Згідно з положенням, затвердженим Наказом Міністра оборони України №215 від 21 квітня 2011 року та Наказом Міністра оборони України № 448 від 03 липня 2013 року визначення «закрите військове містечко» та коло осіб, які мають право затверджувати перелік закритих військових містечок виключені. 03 вересня 2010 року Начальником Генерального штабу - Головнокомандуючим Збройних сил України [PERSON] затверджений останній чинний (він базується на Наказі Міністра оборони СРСР №75 від 22 лютого 1977 року) «Перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд», селище міського типу Гвардійське та Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не були включені до цього переліку. На підтвердження того, що смт. Гвардійське не наданий статус закритого військового містечка свідчить і Наказ Міністра оборони № 569 від 15 вересня 2011 року «Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад» з затвердженими переліками військового майна. Згідно з Наказом Міністра оборони України № 569 «Про безоплатну передачу військового майна у приватну власність до територіальних громад», безоплатно передається у комунальну власність територіальним громадам смт. Черкаське і смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, зазначений Наказ є обовязковим для виконання КЕВ міста Дніпропетровська та Черкаською і Гвардійською селищними радами. Судом встановлено, що законодавством України не визначене юридичне поняття «закрите військову містечко», в звязку з чим, суд приходить до висновку, що смт. Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області не має статусу закритого військового містечка. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року передбачене, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Згідно з п.5 ст.5 вищевказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатне в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Матеріали справи підтверджують, що позивач зареєстрований в спірному житловому приміщенні, участі у приватизації державного житлового фонду не брав /а.с.6, 7, 8/, житло знаходиться на консолідованому балансі відповідача. Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року затверджене «Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури, в т.ч. і рішення органу приватизації. У відповідності до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі і визнання права. Як зазначалося вище, судом встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро заперечує право позивача на приватизацію спірного житлового приміщення. Оскільки судом встановлене право позивача, який проживає на підставі ордеру в спірному житловому приміщенні на одержання спірної квартири у приватну власність, відповідачем оспорюється зазначене право, позовні вимоги в частині визнання права позивача на приватизацію квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпропетровська № 1900, яким позивачу відмовлено у передачі в приватну власність квартири підлягають задоволенню і суд вважає за необхідне визнати рішення щодо відмови в передачі в приватну власність позивачу квартири незаконним. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затверджене Наказом МЖКГ № 396 від 16 грудня 2009 року, встановлюють порядок передачі квартир в приватну власність. Так, зокрема, наймач повинен звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобовязаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво. Зазначена процедура передбачена ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині зобовязання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, як органу приватизації вжити всіх належних та достатніх заходів щодо приватизації зазначеної квартири підлягають задоволенню, оскільки, зазначений обовязок органу приватизації встановлений нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і в разі, якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення або вчиненням інших дії, суд має право зобовязати розглянути заяву про передачу житла в приватну власність, вчинити певні дії, та в разі необґрунтованої відмови, скасувати рішення органу приватизації, зобовязати вчинити певні дії. Так, оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання незаконним рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про відмову в задоволенні заяви позивача про передачу квартири у власність - зазначений орган приватизації фактично повинен повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення, внаслідок чого суд, з метою належного захисту порушеного права, наявність якого заперечує відповідач, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача, як органу приватизації, вжити заходи щодо приватизації позивачем квартири, яка використовується ним на умовах найму відповідно до положень законодавства. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судового збору суд виходить з положень ст.88 ЦПК України та того, що позивача звільнено в силу Закону від оплати судового збору, а тому судові витрати в сумі 1280 грн. за одну позовну вимогу немайнового та одну позовну вимогу майнового характеру стягуються з відповідача на користь Держави.

Outcome: approved