Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання однією сімєю із [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що із 2003 року він проживав у цивільному шлюбі із [PERSON], у якої був син від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. У 2008 році він офіційно уклав шлюб із [PERSON], і надалі проживав однією сімєю із [PERSON] та її сином [PERSON] за адресою вул. Шевченко, 81 в м. Марганець Дніпропетровської області. Він опікувався [PERSON], як своїм рідним сином. Встановлення даного факту необхідне йому для підтвердження права на отримання відшкодування моральної шкоди, у звязку із загибеллю його пасинка [PERSON] в аварії, яка сталася 12 жовтня 2010 року на залізничному переїзді 115 км + 566 м перегону Нікополь-Марганець, що належить ПАТ «Українська залізниця». Просив суд стягнути солідарно із ПАТ «Українська залізниця», [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень, оскільки вони є власниками джерел підвищеної небезпеки, внаслідок взаємодії яких йому завдано шкоду, із СГ «ТАС» - 2 550 гривень, бо страхова компанія зобовязана нести відповідальність в силу Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] із [PERSON] за адресою Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Шевченко, будинок № 81, у період із 2003 року і до моменту загибелі [PERSON] до 12 жовтня 2010 року. Стягнуто із ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 550 гривень. Стягнуто солідарно із ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 (пятнадцять тисяч) гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», [PERSON], ПрАТ «Страхова група «ТАС» судовий збір на користь держави у розмірі 183,73 гривень. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не врахування обставин у справі, просить змінити рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача відхилити, апеляційну скаргу товариства задовольнити, а рішення суду скасувати. Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія 1-КИ № 113312, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції (а.с.16), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.06.2008 року. Згідно довідки про склад сімї (а.с.15) [PERSON] із 2003 року і до дня смерті 12.10.2010 року проживав однією сімєю за адресою вул. Шевченко, 81 у м. Марганець із [PERSON] (вітчимом) та матірю [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт проживання позивача із [PERSON] та його матірю однією сімєю за адресою вул. Шевченко, 81 в м. Марганець із 2003 року і до моменту аварії, яка відбулася 12.10.2010 року. Також підтвердили, що [PERSON] відносився до [PERSON], як до рідного сина. Сімя була дружня, всі свята та дні народження проводили разом. В судовому засіданні досліджені фотографії, що підтверджують вказану обставину (а.с.18). Тому суд прийшов до висновку про задоволенні вимог у цій частині. Суд не взяв до уваги заперечення представників відповідача, що позивачем не доведено факт постійного його проживання із [PERSON] однією сімєю із 2003 року за адресою вул. Шевченко, 81 у м. Марганець, оскільки вказане спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами: документами, показаннями свідків, фотографіями. Зазначені докази є належними та допустимими, й ніким не спростовані. Щодо строку позовної давності для звернення із вимогою про встановлення факту постійного проживання однією сімєю, суд зазначає, що чинним цивільним законодавством України не встановлено строк позовної давності для подачі до суду заяв в порядку окремого провадження. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, заподіяної смертю [PERSON], суд виходив із того, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Посилаючись на вимоги ст. 1167, 1168, 1187, 1188, 1190 ЦК України, розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суд вказав на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Також суд врахував, що урядовою комісією, призначеною розпорядженням Премєр-міністра України від 12.10.2010 року № 1951-р з розслідування причин дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12 жовтня 2010 року поблизу с. Максимівка Дніпропетровської області, встановлено, що [PERSON], [INFO], загинув на місці пригоди, яка сталася 12 жовтня 2010 року на залізничному переїзді 115 км + 566 м на перегоні Нікополь-Марганець Придніпровської залізниці, поблизу с.Максимівка Дніпропетровської області, внаслідок зіткнення автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон» (перевізник приватний підприємець [PERSON]В.) під керуванням [PERSON], з електровозом ВЛ-8 Придніпровської залізниці, в результаті чого 45 осіб загинуло та 8 травмовано. Факт дорожньо-транспортної пригоди, обставини, причини та наслідки ДТП викладені в акті розслідування причин та обставин ДТП від 12 жовтня 4 листопада 2010 року (а.с.8-10). Автобус БАЗ-А079 «Еталон», реєстраційний номер [NUMBER], належить [PERSON], здійснював рейс за маршрутом «Б» у місті Марганець. Електровоз ВЛ-8 №1583 приписаний до Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці. Оскільки смерть [PERSON] сталася внаслідок дії джерел підвищеної небезпеки автобуса БАЗ-А079.04 «Еталон», власником якого є [PERSON], та електровозу ВЛ-8 №1583, власником якого на момент аварії було ДП «Придніпровська залізниця», суд дійшов висновку про покладення на власників джерел підвищеної небезпеки обовязку відшкодувати [PERSON] моральну шкоду, завдану смертю пасинка. Судом також встановлено, що Постановою КМУ від 02.09.2015 року №735 затверджено статут ПАТ «Українська залізниця», яке є правонаступником всіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а також ДП «Придніпровська залізниця». Отже, вимоги [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця» та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд вважав обґрунтованими, оскільки наслідками ДТП для позивача сталися: порушення звичайного способу життя, стрес, втрата душевного спокою, моральні страждання, повязані із загибеллю пасинка внаслідок ДТП. Посилання представника ПАТ «Українська залізниця» на те, що вина ДП «Придніпровська залізниця» відсутня, суд вважав безпідставними, оскільки ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», було власником одного з джерел підвищеної небезпеки локомотиву, і відповідно до частини другої статті 1188 ЦК України повинно відшкодувати заподіяну шкоду незалежно від наявності вини, оскільки шкоду завдано іншим особам (пасажирам). Врахувавши вимоги ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на те, що позивач втратив не рідного сина, а пасинка, яким він опікувався із 6-річного віку, суд вважав за можливе стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень. До зауважень представника ПАТ «Українська залізниця», що на підтвердження позовних вимог не надано доказів, суд поставився критично, оскільки [PERSON] втратив члена своєї сімї. Згідно Полісу ВЕ 0789663 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19 листопада 2009 року з СГ «ТАС» [PERSON] застрахував цивільну відповідальність за шкоду, завдану третім особам під час ДТП. Строк дії з 20 листопада 2009 року до 19 листопада 2010 року, забезпечений транспортний засіб автобус БАЗ-А079.04 «Еталон», номерний знак [NUMBER]. Згідно із зазначеним полісом страхова компанія несе відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Статтею 23 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, а також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП. Оскільки завдана шкода підлягає стягненню солідарно із ДП «Придніпровська залізниця» та [PERSON]В, а відповідальність останнього застрахована, то сума завданої моральної шкоди в межах ліміту відповідальності страховика 2 550 гривень, повинна бути стягнута зі страхової компанії. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, із відповідачів в дохід держави суд стягнув судовий збір у сумі 183 гривень 73 копійок з кожного. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки недоведені обставини у справі, які суд вважав встановленими. Заявляючи вимоги про встановлення факту постійного проживання однією сімєю із [PERSON] із 2003 року до моменту смерті, позивач надав довідку квартального комітету від 02.02.2016 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні де зазначено про те, що [PERSON] із 2003 року і до дня смерті 12.10.2010 року проживав однією сімєю за адресою вул. Шевченко, 81 у м. Марганець із [PERSON] (вітчимом) та матірю [PERSON] (а.с.15). Разом із тим, довідка цього ж квартального комітету від 10.03.2016 року свідчить про те, що на 12.10.2010 року крім цих осіб, у будинку проживали і інші особи (а.с.81). Як встановлено із матеріалів справи голова квартального комітету, який видав ці довідки є братом дружини позивача, сам також звертався із приводу факту, а тому є зацікавленою особою. Крім того, позивач був зареєстрований за адресою: [INFO] лише із 04.11.2014 року, тобто після смерті [PERSON] (а.с.5). Також дружина позивача раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (батьком загиблого), який розірвала лише у березні 2007 року. А шлюб із позивачем вона зареєструвала у червні 2008 року. Місцем її реєстрації був провулок Новий,18 у м. Марганці (а.с.49-50). Згідно акту розслідування причин ДТП урядовою комісією 12 жовтня - 04 листопада 2010 року у п.2.5 зазначено, що [PERSON] на момент смерті проживав за іншою адресою - вул. Шевченко, 7 у м. Марганець (а.с.8-10). Отже ці обставини свідчать про те, що надані позивачем докази щодо сумісного проживання із загиблим є суперечливими, а тому не можна вважати їх належними та достовірними, у звязку із чим і відсутні підстави для висновку про те, що позивач проживав із загиблим однією сімєю, відповідно до вимог ст.3 СК України, ст.58, 59, 64 ЦПК України. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] (сестри і брата), які є близькими родичами загиблого, не можна вважати достовірними та взяти за основу для встановлення факту спільного проживання позивача із загиблим до моменту смерті, оскільки ці пояснення суперечать зазначеним письмовим доказам у справі. Такими достовірними доказами не можна вважати і фотографії, які лише свідчать про спілкування позивача із загиблим. А тому, відсутні підстави для встановлення факту постійного проживання позивача однією сімєю із загиблим, в порядку ст.256 ЦПК України. Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди на підставі ч.2 ст.1168 ЦК України мають лише особи, які проживали із загиблим однією сімєю, а тому [PERSON] у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. У звязку із чим необхідно відхилити апеляційну скаргу позивача, оскільки взагалі відсутні правові підстави для стягнення грошової суми на відшкодування моральної шкоди на його користь. Отже, із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення наявні лише за доводами апеляційної скарги відповідача.

Outcome: approved