Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування згідно із заповітом на 1\\2 частину квартири за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вулиця Крупської, буд. 16 «б», кв. 32, після [PERSON], померлої 16 червня 1996 року, та визнати за ним право власності на 1\\2 частину квартири за адресою: Харківська область, Харківській район смт\~Пісочин, вулиця Крупської, буд №16 «б», кв. 32, за набувальною давністю після смерті [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що станом за 31.12.2012 рік право приватної сумісної власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] і [PERSON]. 16 червня 1996 року [PERSON] померла. [PERSON] склала заповіт, якім все майно заповідала своєму сину [PERSON], який фактично прийняв спадщину, проте у встановлений законом строк не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Сторони у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Позивачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачем подано заяву про розгляд справи без його представника, в якій він позовні вимоги визнав у повному обсязі. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини. З відповіді КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за вих. №\~464 від 07.08.2015 року вбачається, що за архівними матеріалами реєстраційної справи станом на 31.12.2012 рік право приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] б, в смт. Пісочин Харківського району Харківської області зареєстровано в цілому за гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на підставі договору міни квартирами, посвідченого Десятою Харківською держнотконторою 04.01.1995 року Р № 2-47. [PERSON] померла 16 червня 1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 497846. Відповідно до копії заповіту від 30 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району [PERSON], [PERSON] все майно, яке їй належало на день смерті, заповіла синові [PERSON]. Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про народження серії VIIУР №1270557, відповідно до якого [PERSON] є матірю [PERSON]. Відповідно до інформації виконавчого комітету Пісочинської селищної ради №1800 від 18.09.2015 року, [PERSON] дійсно мешкав на день смерті зі своєю матірю [PERSON] за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вул. Крупської, 16 б, кв.32. Згідно відповіді Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, після смерті [PERSON], померлої 16 червня 1996 року, яка на день смерті мешкала в [ADDRESS], до нотаріальної контори в шестимісячний строк звернувся її син [PERSON], який на день звернення мешкав за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 7, буд .40, кв.148, із заявою про прийняття спадщини згідно заповіту, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 30 січня 1996 року за реєстровим за №3-150. Зазначена заява прийнята нотаріусом 10 грудня 1996 року, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №1000 та на підставі цієї заяви в цей же день заведена спадкова справа №\~771/96. Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в шестимісячний строк не зареєстровано. Свідоцтва про право на спадщину за період з 1996 по 2015 рік нікому не видавались. Постановою Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 23.10.2015 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлої 16 червня 1996 року. Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 2 статті 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1273 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач є сином [PERSON], тобто спадкоємцем першої черги, і у встановлений законом строк прийняв спадщину, подавши протягом шестимісячного строку відповідну заяву нотаріусу. Спірна квартира на момент смерті спадкодавця перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON]. Згідно з частиною 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки не встановлено інше, частки співвласників у спірній квартирі є рівними, у звязку з чим [PERSON] на момент смерті належало право власності на ? частину спірної квартири, право на спадщину якої перейшло до позивача. Враховуючи, що позивачем у встановлений строк прийнято спадщину, до складу якої увійшло вищевказане спірне майно, інших осіб, які є спадкоємцями, не виявлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на частку спірної квартири, яка належала [PERSON], є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Водночас позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на частку спірної квартири, яка належить [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не залучений до справи в якості відповідача, також позивачем не надано належних доказів набуття права власності на вказану частку квартири за набувальною давністю.

Outcome: partial