Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення з останнього нараховані, але не виплачені кошти по заробітній платі в сумі 33340,57 грн., компенсацію 64 днів відпустки в сумі 11660,16 грн. та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 5465,70 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 58847,37 грн. Свої вимоги мотивує тим, що працював в АТ «Єврогазбанк» на посаді начальника Львівського відділення №1 в період з 07.12.2011 року по 29.12.2014 року. Наказом №VІІІ-312-ОС від 23.12.2014 року був звільнений із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Разом з тим, у день звільнення повний розрахунок з позивачем проведено не було, тому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 33340,57 грн., компенсацію 64 днів відпустки в сумі 11660,16 грн. (64 дні*182,19 грн.) та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 5465,70 грн. (30 днів*182,19 грн.). Крім цього, оскільки відповідачем порушено строки виплати позивачу належних йому при звільненні сум, тому у відповідності до ст.117 КЗпАП України просить стягнути з відповідача також середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 58847,37 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у поданих суду письмових запереченнях (а.с.96-97). Зазначила, що 18.11.2014р. розпочато процедуру ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк». Відповідно до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. Оскільки відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень цього закону законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому закону, тому вважає, що вказаний закон має пріоритетне значення при застосуванні правових норм щодо банків, які визнані неплатоспроможними та в яких проходить процедура ліквідації, перед нормами КЗпП України. Крім цього, вважає, що зазначені позивачем у позовній заяві грошові суми є не вірно розрахованими, значно завищеними, більше того не підтверджені жодними доказами. Відповідно до наданої відповідачем довідки, на дату звільнення сума заборгованості перед позивачем склала 9356,83 грн., однак 21.12.2015 року вказана заборгованість була повністю погашена. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.4) позивач з 07.12.2009р. по 29.12.2014р. працював в ПАТ «Єврогазбанк». Наказом Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Єврогазбанк» №VІІІ-312-ОС від 23.12.2014 року позивач звільнений 29.12.2014р. із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 64 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 07.12.2011 року по 29.12.2014 року, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як вбачається з розрахункового листка за грудень 2014 р. (а.с.99) при звільненні позивачу до виплати належать 15594,83 грн. 29.12.2014р. відповідачем виплачено позивачу 6238 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №261 від 29.12.2014р. (а.с.98). Як вбачається з довідки №1238 від 07.06.2016р. (а.с.93) на дату звільнення повний розмір заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі складає 9356,83 грн. Вказана сума виплачена позивачу 21.12.2015р., що підтверджується поданими відповідачем відомостями руху коштів по рахунку (а.с.100), а також представленою самим позивачем випискою по картці/рахунку (а.с.70). Враховуючи вищенаведене, оскільки встановлено, що 21.12.2015р. позивачу виплачено усі суми, належні йому при звільненні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 33340,57 грн., компенсацію 64 днів відпустки в сумі 11660,16 грн. та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку 5465,70 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на ту обставину, що йому до виплати належать вказані суми, оскільки всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження наявності вказаної заборгованості та розрахунку такої, разом з тим, вказана обставина спростовується вищевказаними доказами. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач звільнений 29.12.2014р., однак належні йому при звільненні суми остаточно виплачені відповідачем лише 21.12.2015р., а тому суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.117 КЗпП України позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають до задоволення. При цьому, як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.32 Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з представленої відповідачем довідки №1239 від 07.06.216р. (а.с.94) заробіток позивача за останні два місяці до звільнення становив 12045,07 грн.: в жовтні 2014р. 6000 грн., листопаді 2014р. 6045,07 грн. Оскільки в жовтні та листопаді 2014 року було 43 робочі дні, то середньоденна заробітна плата позивача становить 280,12 грн. (12045,07грн./43р.д.). Враховуючи те, що позивач звільнений 29.12.2014р., а фактичний розрахунок з ним проведено лише 21.12.2015р., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 30.12.2014р. по 20.12.2015р. в розмірі 99722,72 грн. (356д.*280,12 грн.). При цьому, судом не беруться до уваги заперечення відповідача, що відповідно до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, а відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень цього закону законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому закону, тому вказаний закон має пріоритетне значення при застосуванні правових норм щодо банків, які визнані неплатоспроможними та в яких проходить процедура ліквідації, перед нормами КЗпП України, оскільки передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Початок процедури ліквідації не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Outcome: partial