Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним. 05.05.2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до п.п. 1.1., 3.1. Договору, відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 26000,00 доларів США ( на день складання позовної заяви 1 долар США за офіційним курсом НБУ складає - 26,862244 грн.), що становить 698418,34 гривень. На прохання відповідача, у зв`язку з його тимчасовою неплатоспроможністю, за усною домовленістю, сторони прийшли згоди щодо подовження строку повернення позики за договором до 31.12.2016 року. 28.09.2016 року відповідачем в рахунок погашення вищевказаної суми позики було повернуто 100,00 доларів США ( на день складання позовної заяви 1 долар США за офіційним курсом НБУ складає - 26,862244 грн.), що становить 2686,22 гривень, що підтверджується розпискою від 28.09.2016 року. Станом на 31.12.2016 року відповідачем більше повернень сум позики за договором не проводилося. Отже, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором, станом на день звернення до суду, складає 25900,00 доларів США (на день складання позовної заяви 1 долар США за офіційним курсом НБУ складає - 26,862244 грн.), що становить 695732,11 грн. У зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не бажає врегулювати спір мирним шляхом, позивач змушений звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. 26.12.2019 року відповідачем подано відзив, в якому відповідач заперечує проти позову та просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. У відзиві зазначено, що він не укладав з [PERSON] договір позики від 05.05.2015 року, не отримував від [PERSON] у позику жодних грошових коштів. Зазначений договір позики від 05.05.2015 року було підписано ним 03.07.2015 року під впливом застосованого до нього [PERSON] та іншими особами фізичного та психічного насильства. На цей час СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015080350001087 від 06.08.2015 року, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою його матері [PERSON] щодо вимагання у нього та у неї [PERSON] грошових коштів. Більше того, у пунктах 3.1 та 3.3 договору позики від 05.05.2015 року зазначено, що «Позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. Підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка, видана Позикодавцю». Оскільки жодних грошових коштів за договором позики від 05.05.2015 року він від [PERSON] не отримував, то і відповідна розписка, складання якої передбачено пунктом 3.3 цього Договору, ним не складалася. Тобто відсутній документ про передання йому [PERSON] грошових коштів у будь-якому розмірі за договором позики від 05.05.2015 року. Вважає, що трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 05.05.2015 року є пропущеним, цей строк сплинув 06.11.2018 року, що є самостійною підставою для відмови у позові. За вказаних обставин просив застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] про стягнення з нього на його користь заборгованості за договором позики від 05.05.2015 року. Зазначив, що розписку від 28.09.2016 року про нібито повернення ним на користь [PERSON] заборгованості у розмір 100,00 доларів США за договором позики від 05.05.2015 року було складено [PERSON] з метою уникнути у такий спосіб застосування позовної давності до його позовних вимог ( ч. 1 ст. 264 ЦК України ). Насправді 28.09.2016 року він не передавав та не міг передавати [PERSON] грошові кошти, оскільки на той час він перебував за межами України на території Російської Федерації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що приблизно в вересні-жовтні 2016 року йому подзвонив [PERSON] , якого на той час в місті Токмак не було, та попрохав передати 100,00 доларів США, які він раніше у нього брав у борг, [PERSON] , при цьому нічого не пояснював. На прохання [PERSON] він передав 100,00 доларів США [PERSON] , письмову розписку з приводу цього не складали. Після того більше коштів [PERSON] не передавав. Про боргові зобов`язання між [PERSON] та [PERSON] нічого не знає. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. При розгляді справи судом встановлено, що 05.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір позики. Відповідно до умов Договору позикодавець [PERSON] в порядку та на умовах визначених цим Договором надає позичальнику [PERSON] позику у сумі 26000,00 доларів США, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. (п. 1.1.) Згідно п.2.1 Договору строк надання позики Позичальнику становить 6 місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. (п.3.1.) Позика надається шляхом передачі із рук Позикодавця в руки Позичальника. (3.2.) Підтвердженням отримання позики Позичальником є розписка видана Позикодавцю. (п.3.3.) Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За змістом ч.2 цієї норми при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами . Факт отримання у позику грошових коштів у розмірі 26000,00 доларів США оспорюється відповідачем. В підтвердження договору позики розписка про отримання [PERSON] 26000,00 доларів США відповідно до п.3.3. договору позики не складалась, що не за перечувалось представником позивача в судовому засіданні. Підписаний договір позики не є доказом передання грошей від Позикодавця до Позичальника. Адже за умовами Договору сторони домовилися про порядок надання позики - Позикодавець зобовязався невідкладно передати позику одразу після підписання Договору. В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 26000,00 доларів США після підписання договору позики позивачем не доведений належними та допустимими доказами. Виходячи з того, що за вказаним договором позики гроші не були передані відповідачу, такий договір вважається неукладеним, тому у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобов`язання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обов`язків. Таким чином, зобов`язання відповідача щодо повернення коштів за вказаним договором не виникло. Під час розгляду справи відповідач не спростовував те, що договір позики він дійсно підписав. Посилання відповідача на те, що договір позики підписаний ним під впливом обману впливом застосування до нього позивачем та іншими особами фізичного та психологічного насильства, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження цього. Як убачається з досліджених судом матеріалів кримінального провадження №12015080350001087, 06.08.2015 року за заявою [PERSON] в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за ч. 1 ст. 355 КК України. У витягу з ЄРДР відображено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: у період з 03.07.2015 року невстановлена особа вимагає від [PERSON] виконати громадянсько-правові відносини та погрожує забрати в неї майно, у разі її відмови погрожує розправою з сином. (ЄО №4447 від 05.08.2015 року). 12.04.2016 року за заявою [PERSON] внесені відомості до ЄРДР за ч. 2 ст. 355 КК України про те, що у період з 03.07.2015 року невстановлена особа вимагає від [PERSON] виконати громадянсько-правові відносини, погрожуючи в разі їх невиконання, забрати в нього майно та розправитися з його родиною. (ЄО №2191 від 12.04.2016 року). Досудове розслідування в кримінальному провадженні №12015080350001087 триває, в матеріалах даного провадження відсутні відомості щодо повідомлення будь-якій особі про підозру. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договір позики підписаний відповідачем не добровільно, внаслідок застосування до нього фізичного та психологічного насильства. Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК Укаїни не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). Суд визнає показання свідка [PERSON] недопустимим доказом, оскільки факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися показаннями свідків. Крім того, з приводу передачі свідком коштів позивачу в сумі 100,00 доларів США від імені [PERSON] не складалася письмова розписка, доказів того, що свідок був уповноважений діяти від імені та в інтересах відповідача та за його згодою суду позивачем не надано. За умовами договору позики позика повертається шляхом передачі готівки із рук Позичальника в руки Позикодавця. (п.3.5.) Підтвердженням повернення позики є передача розписки Позикодавцем Позичальнику. (п.3.6.) Суд критично оцінює наявну в матеріалах справи розписку від 28.09.2016 року з приводу отримання [PERSON] 28.09.2016 року від [PERSON] в рахунок погашення позики за договором від 05.05.2015 року 100,00 доларів США, оскільки як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціалізованої інформації Державної прикордонної служби України №0.184-15193/0/15-20 від 26.05.2020 року відповідач [PERSON] 31.08.2016 року виїхав до РФ, тобто на момент складання розписки перебував за межами країни та не міг особисто сплатити [PERSON] грошові кошти в сумі 100,00 доларів США в рахунок погашення позики за договором від 05.05.2015 року згідно розписки від 28.09.2016 року, що представником позивача не оспорювалося в судовому засіданні. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду доказів про передачу коштів, що прямо передбачено договором позики, тому хоч договір і був підписаний відповідачем, але кошти на його виконання не були передані, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Доводи відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог суд відхиляє, оскільки не було порушене право позивача, за захистом якого звернувся позивач. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності, що узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість. На підставі ст.ст. 218, 256, 257, 264, 267, 1046-1051 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 353, 355 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed