Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Друга київська державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив «Електрон», згідно якого просив визнати його таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] (надалі - квартира). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] року померла його мати [PERSON]. При цьому, після її смерті відкрилась спадщина на дану квартиру, яка належала його матері і в якій позивач зареєстрований та проживає з 1984 року. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що позивач є єдиним спадкоємцем, він звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та додав до неї всі наявні у нього правовстановлюючі документи на квартиру. Разом з тим, державним нотаріусом Костенко Л.Ю. було відмовлено у видачі позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки, начебто, документів на квартиру, які б свідчили про належність спадкового майна на праві власності померлій [PERSON], позивачем не пред'явлено. Проте, позивач вважає, що всі необхідні документи, які свідчать про право власності його матері на квартиру ним було пред'явлено, а тому позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Треті особи у судове засідання представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки представників суд не повідомили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], про що свідчить Довідка житлово-будівельного кооперативу «Електрон № 33-4 від 16 червня 1992 року та копія реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 29 жовтня 1992 року (а.с. 8-10). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 16 квітня 2013 року (а.с. 6). Згідно з вимогами ст. 1223 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] складено не було. Згідно положень ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після померлої [PERSON] є [PERSON], який є її сином, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 30 квітня 1971 року (а.с. 7). При цьому, положеннями ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, позивач з 1984 року зареєстрований та проживав разом зі своєю матір'ю у вищезазначеній квартирі і після смерті [PERSON] ним було подано заяву до Другої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті спадкодавця та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] в строк передбачений ст. 1270 ЦК України. Разом з тим, листом № 4753/02-31 від 26 листопада 2013 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів, а саме витяну з Реєстру прав власності. Також, позивачу було рекомендовано для визнання за ним права власності звернутись до суду (а.с. 17). Так, відповідно до п. 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Проте, як встановлено судом, на час набуття [PERSON] права власності на квартиру, чинним законодавством не вимагалась реєстрація нерухомості у Державному реєстрі прав власності. Таким чином, нотаріус не має можливості виготовити витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як того потребує зазначений Порядок, а позивач не має правових підстав зареєструвати право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки таким правом наділенні лише безпосередні власники нерухомого майна. З огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на квартиру [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Разом з тим, згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи вказані положення закону, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимог щодо визнання його таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON], оскільки, у даному випадку, порушенні права позивача підлягають захисту саме шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Друга київська державна нотаріальна контора, Житлово-будівельний кооператив «Електрон», про визнання таким, що прийняв спадщину, та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 1223, 1258, 1261, 1268-1270 ЦК України та

Outcome: partial