Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати договір про спільну діяльність від 20.10.2014 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Під час розгляду справи, позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати за ним право власності за на нежилу будівлю - магазин по [ADDRESS], загальною площею 76,6 кв.м. та на нежилу будівлю - магазину по [ADDRESS], загальною площею 38,8 кв.м. Також, позивач просив стягнути з відповідача стягнути судовий збір. Позивач просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги, викладені у заяві про збільшення позовних вимог підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнає частково та заперечує проти задоволення позову в частині визнання права власності на нежилу будівлю - магазину по [ADDRESS], загальною площею 38,8 кв.м. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Пунктом 1.1. Договору позивач та відповідач узгодили, що предметом даного Договору є здійснення спільної роботи в сфері надання побутових послуг для населення, шляхом об'єднання майна і зусиль сторін Договору. Згідно пункту 3.1. Договору позивач протягом 3-х робочих дня з моменту підписання даного Договору повинен передати відповідачеві для спільної діяльності 76,6 кв.м. нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS]. Актом приймання - передачі майна від 20.10.2014 року позивач передав, а відповідач прийняв 76,6 кв.м. нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS]. Згідно пункту 4.1. Договору відповідач протягом 20-ти робочих дня з моменту підписання даного Договору повинен передати відповідачеві для спільної діяльності 38,7 кв.м. нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS]. Розділом 6 Договору встановлено, що внесок позивача є 76,6 кв.м. нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS], надана відповідачеві на період дії даного Договору на цілі сумісної діяльності, частка Позивач складає 65%. Внесок відповідача - особиста трудова участь, а також 38,7 кв.м. нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS], частка відповідача складає 35 %. Відповідач свої зобов'язання по передачі своє частки не виконав, хоча і продовжує здійснювати власні справи за рахунок спільного майна та стверджує, що його трудова участь у спільному підприємстві відповідає 35 % його частки і він не має підстав для передачі нежилого приміщення по [ADDRESS]. Крім того пунктом 5.2. Договору керівництво сумісною діяльністю за даним Договором, а також ведення спільних справ доручається відповідачеві. Пунктом 7.2. Договору визначено, що підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється в термін на підставі окремого балансу, який складає відповідач. Баланс повинен бути поданий позивачеві не пізніше 30 числа кожного календарного місяця поточного року. Вимоги даного пункту Договору повністю ігноруються відповідачем, звіт про діяльність на протязі року жодного разу не було подано позивачеві, прибуток від здійснення спільної діяльності не перераховувався на користь позивача. Оскільки в договорі про сумісну діяльність мета є загальною для всіх учасників, то ні одна із сторін не вправі збагачуватися за рахунок іншої, то позивачем 15.12.2014 року, було вручено претензію відповідачеві про розірвання договору. Однак, відповідач проігнорував зазначену претензію та не виконує умови договору про спільну діяльність. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Статтею 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників. Відповідно до п. 9.5 Договору про спільну діяльність даний Договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною своїх зобов'язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем умови Договору виконувалися неналежним чином, а тому підлягає розірванню. Крім того, як зазначав позивач в позовній заяві, відповідач самовільно зайняв нежилу будівлю - магазин по [ADDRESS], змінив на дверях замки, підключив приміщення до охоронної сигналізації, а своє перебування у приміщенні мотивує тим, що він виконав всі вимоги договору і є власником будівлі за зазначеною адресою як такий, що її побудував. Разом з тим, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником нежилої будівлі - магазину по [ADDRESS], що підтверджується розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22.08.1997 року за № 1507, [PERSON] надано право на будівництво торгового павільйону по [ADDRESS]. В зв'язку з цим протягом 1997 року позивачем власними силами збудовано нежилу будівлю - магазин по [ADDRESS] загальною площею 76,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом. 06.02.2003 року між [PERSON] та Київською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0205 га. по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування торговельного павільйону (зареєстровано ГУ земельних ресурсів КМДА 09.04.2003 року за № 66-6-00074). Крім того згідно висновку судово-будівельного експерта Бойко М.В. нежила будівля - магазин по [ADDRESS] загальною площею 76,6 кв.м. відповідає вимогам чинним в галузі будівництва станом на момент складання висновку по наступним показникам: по загальних даних, характеристиці конструктивних елементів, об'ємно-планувальному рішенню, будівельній готовності та технічному стану; по наявності інженерних комунікацій; будівля є капітальною. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи всі докази в сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт набуття права власності на нежилу будівлю - магазин по [ADDRESS], загальною площею 76,6 кв.м. В решті позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 3654,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved