Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на будинок загальною площею 151,7 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цьому житловому будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 15.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір № DNU0G108661488 від 15.08.2007 року, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 29600.00 (Долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.08.2021 року. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором, щодо надання кредиту - виконав в повному обсязі. Позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення порушень кредитної договору з вимогою виконати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. Факт направлення вищезазначеної вимоги підтверджується чеком про оплату послуг поштового зв'язку та описом вкладення. На момент подання позовної заяви відповідач вимогу не виконав. Станом на 07.07.2014 року заборгованість за кредитним договором складає 100243,7 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 11,78 грн. за 1 долар на 07.07.2014 року становить 1180870,80 грн., яка складається із наступного: 29130.87 доларів США - заборгованість за кредитом, 22618.93 доларів США - заборгованість по процентах, 3805.17 доларів США - заборгованість по комісії, 39895.01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 21.22 доларів США - штраф (фіксована частина), 4772.50 доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Приватбанк» і відповідач 15.08.2007 року уклали договір іпотеки № DNU0G108661488. Згідно договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 151.70 кв. м, житловою площею 53,80 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 186 850 грн. Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права, а також не врахування обставин у справі, а тому просив скасувати рішення суду та задовольнити позов. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції необхідно частково скасувати. Підчас апеляційного розгляду справи було встановлено, що [PERSON], померла [INFO] року, що підтверджено копією актового запису про смерть відповідача. Відповідно до копії спадкової справи Першої Синельниківської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа після смерті [PERSON], на підставі лише претензії кредитора - ПАТ КБ «Приватбанк». Інших заяв про прийняття спадщини ніким подано не було. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року залучено до участі у справі як правонаступника відповідача [PERSON] - Синельниківську міську раду Дніпропетровської області, із врахуванням вимог 1277 ЦК України, ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.37 ЦПК України. Судом першої інстанції встановлено, що 15.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір № DNU0G108661488 від 15.08.2007 року отримав кредит у розмірі 29600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.08.2021 року (а.с. 13-15). Банк свої зобов'язання щодо надання позичальнику кредиту виконав у повному обсязі, що підтверджується ордером розпорядження № 1 про надання кредиту від 15.08.2007 року, видано на споживчі цілі згідно кредитного договору № DNU0G108661488 від 15.08.2007 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 15), але позичальник свої зобов'язання по повернення кредиту не виконав, у результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 07.07.2014 року складає 100243,7 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ 11,78 грн. за 1 долар на 07.07.2014 року становить 1180870,8 грн., яка складається з наступного: 29130.87 доларів США - заборгованість за кредитом; 22618.93 доларів США - заборгованість по процентах; 3805.17 доларів США - заборгованість по комісії; 39895.01 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 21.22 доларів США - штраф (фіксована частина); 4772.50 доларів США - штраф (процентна складова). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Приватбанк» і відповідач 15.08.2007 року уклали договір іпотеки № DNU0G108661488. Згідно договору іпотеки. Відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 151.70 кв. м, житловою площею 53,80 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 186 850 грн. (а.с.16-18). До вказаних правовідносин суд застосував положення ст. 525, 526, 611, ч.1. ст.625 ЦПК України, ч.1, 3 ст.33, ст. 38 Закону України «Про іпотеку». В той же час, відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Судом встановлено, що будинок, який є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань відповідача за кредитним договором № DNU0G108661488 від 15.08.2007 року, використовується позичальником як постійне місце проживання. Позивачем не надано доказів про те, що вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання іпотекодавця та що у іпотекодавця у власності знаходиться інше нерухоме майно. Зазначивши, що позивач не підтвердив належними та достовірними доказами можливість звернення стягнення, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача і інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку. Але із такими висновками суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального права. Згідно зі ст. 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідність до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю продати предмет іпотеки третій особі, якщо зазначена умова буде відображена в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також передбачено право іпотекодержателя, на підставі рішення суду продати предмет іпотеки будь-якій третій особі покупцеві шляхом укладання в подальшому договір купівлі-продажу. Враховуючи наявність суми боргу за кредитним договором, відсутність доказів, які б спростовували цю суму боргу, а тому наявні підстави для задоволення позову товариства в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом із тим, суд вважає за необхідне із цієї суми боргу виключити заявлені позивачем вимоги про стягнення штрафів, оскільки відповідно до приписів ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також щодо визначення позивачем розміру пені, необхідно врахувати положення частини 3 ст.551 ЦК України якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Заявлений банком розмір пені перевищує суму боргу як за самим кредитом, так і за відсотками. Будучи обізнаним, що позичальник із 2009 року фактично перестав регулярно сплачувати належні за кредитним договором платежі на погашення боргу, у зв'язку із чим зростала сума заборгованості, банк протягом значного періоду часу не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені. Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій банку, суд вважає за можливе зменшити розмір пені із 39895,01 доларів США до 10000 доларів США, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності. Тому із врахуванням заявлених позовних вимог, загальну суму боргу за кредитним договором необхідно визначити у розмірі 65554,97 доларів США (29130.87 доларів США - заборгованість за кредитом; 22618.93 доларів США - заборгованість по процентах; 3805.17 доларів США - заборгованість по комісії; 10 000 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором), що еквівалентно по курсу НБУ 11,78 грн. за 1 долар на 07.07.2014 року становить 772 237 гривень 55 копійок. В той же час, за наявних у справі доказів відсутні підстави для застосування на стадії прийняття рішення суду вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, оскільки позичальник на теперішній час помер, а в матеріалах справи відсутні відомості щодо інших мешканців будинку. Крім того, застосування вимог цього закону можливе і на стадії виконання судового рішення. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність відмови у виселенні мешканців із спірного будинку. В матеріалах справи відсутні докази про те, що крім померлого власника, у будинку проживають інші особи чи члени сім'ї, відповідно до вимог статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. Отже, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати лише в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial