Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить виключити відомості про його батьківство з актового запису №4608 від 25.09.2001 року про народження дитини [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.02.2001 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, у якому в них народилась донька [PERSON] [INFO] . Батьком [PERSON] записаний позивач. 27.05.2004 року вказаний шлюб між ними було розірвано і з того часу між сторонами виникли неприязні стосунки, наявні часті конфліктні ситуації пов`язані із наявною заборгованістю позивача зі сплати аліментів перед відповідачем. Під час чергової зустрічі, яка відбулась на початку травня 2018 року з приводу наявності заборгованості зі сплати аліментів і необхідність вирішення даної ситуації у неконфліктній площині, [PERSON] повідомила позивачу той факт, що він не являється рідним батьком їх доньки - [PERSON] . Після цього, під час повторної розмови відповідач підтвердила позивачу, що він не являється рідним батьком, та те що у нього та доньки відсутнє кровне споріднення. Дана обставина стала приводом того, що у [PERSON] виникли обґрунтовані підстави для звернення до суду із вказаним позовом. 29.01.2019 року відповідач подала відзив на позовну заяв,у в якому зазначила, що до моменту реєстрації шлюбу позивач та відповідач 8 років підтримували близькі відносини. Через деякий час [PERSON] завагітніла, про що повідомила позивачу і в подальшому вони вирішили зареєструвати шлюб, реєстрація якого відбулась 24.02.2001 року. Тобто, ще до моменту одруження позивач визнавав факт батьківства, підтвердивши це реєстрацією шлюбу з [PERSON] [INFO] народилася донька - [PERSON] , батьками якої записані сторони. Їхня донька народилася з захворюванням, пов`язаним із вадами розвитку, що вимагало спеціального догляду за нею, додаткової опіки та медичного супроводу. З часом відносини між позивачем та відповідачем суттєво погіршилися, в тому числі й через захворювання дитини, що призвело до розірвання шлюбу, яке відбулося 27.05.2004 року. Позивач, будучи обізнаним із діагнозом дитини, значними та непомірними витратами на її лікування, жодної участі в житті доньки не приймав, в червні 2007 року [PERSON] зареєстрував новий шлюб, у якому в нього народилось двоє дітей. У зв`язку з тим, що позивач не надавав матеріального допомоги на доньку, [PERSON] звернулася до суду про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Однак [PERSON] встановленого обов`язку щодо утримання дитини не виконує, внаслідок чого утворилася значна заборгованість із сплати аліментів. Внаслідок цього, єдиним способом для позивача уникнути відповідальності за несплату аліментів на утримання дитини-інваліда є оспорення його батьківства, що ним й зроблено на 17році життя дитини. Натомість, до цього часту [PERSON] своє батьківство не заперечував, жодних розмов з цього приводу не ініціював. Що ж стосується посилань в позовній заяві на те, що саме відповідач повідомила позивачу про відсутність біологічного споріднення між ним та донькою, то вказані обставини є надуманими позивачем, оскільки такої розмови ніколи не було, відповідач такого позивачу не повідомляв, оскільки сумнівів у відповідача з приводу батьківства немає. Враховуючи наведене, просить в задоволенні позову відмовити. 30.03.2020 року та 12.05.2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій посилається на те, що дитина - [PERSON] , щодо якої позивачем оспорюється батьківство, народилася [INFO] в період існування зареєстрованого шлюбу між відповідачем та позивачем. Актовий запис про народження [PERSON] здійснено 25.09.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про народження. Зазначає, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на момент формування актового запису про народження [PERSON] та до 01.01.2004 року . А тому до позовних вимог щодо виключення відомостей про батька з актового запису про народження доньки від 25.09.2001 року, згідно ст. 56 КпШС, застосовується позовна давність в 1 рік з моменту його складення. Такої ж позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема в постанові від 17.04.2018 року у справі № 481/1410/15. Враховуючи обов`язкові до застосування висновки Верховного Суду, час виникнення спірних правовідносин, обізнаність позивача про внесення відомостей про нього, як про батька дитини в актовий запис про народження [PERSON] в момент його вчинення, строк позовної давності до вимог позивача завершився 25.09.2002 року. Крім того, факт обізнаності позивача з тим, що він записаний батьком дитини в актовому записі про народження [PERSON] підтверджується також фактом стягнення з нього аліментів, починаючи з 2003 року та додаткових витрат на утримання доньки з 2011 року. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом про виключення відомостей з актового запису про народження [PERSON] лише 14.05.2018 року , тобто через 16 років і майже 8 місяців після складення цього актового запису. Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Додатково вказали, що оскільки результатами судової генетичної експертизи підтверджений факт того, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , вважають, що позов є цілком обгрунтований та підтверджений належними та допустими доказами. В судовому засіданні відповідач, яка також була допитана в якості свідка та її представник, дали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позов, просять в задоволенні позову відмовити та затосувати строки позовної давності. Представник відділу у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради при розгляді справи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте 16.07.2018 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що позивач та відповідач 24.02.2001 року одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 254, що підтверджується свідоцтвом про одруження /а.с. 5 том 1/. Згідно свідоцтва про народження, в шлюбі у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] /а.с. 5 том 1/. В судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що позивачу було відомо про внесення запису про його батьківство до актового запису про народження [PERSON] , в день його вчинення, тобто 25.09.2001. З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 27.05.2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 213 /а.с. 6 том 1/. Судом також встановлено, що [PERSON] , [INFO] є дитиною-інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 16.08.2019 р. та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 319051 /а.с. 33, 34 том 2/. Згідно виконавчого листа Сихівського районного суду м. Львова у справі № 2-3771/03 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј із всіх видів заробітку, але не менше ніж 1\\2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 04.08.2003 р. і до її повноліття /а.с. 66 том 1/. Згідно виконавчого листа Франківського районного суду м. Львова у справі № 2-772/07 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються додаткові витрати на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 15% з усіх видів заробітку, однак не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян до повноліття дитини, починаючи з 02.08.2006 р. /а.с. 67 том 1/ . З інформації про виконавче провадження станом на 28.01.2019 рік вбачається, що у позивача перед відповідачем наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 147782,58 грн. /а.с. 68-75 том 1/. З листа Львівської місцевої прокуратури № 2 від 06.02.2017 року № 06/17-15-17 вбачається, що 02.07.2016 року СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12016140060002328 внесено відомості за фактом злісного ухилення від сплати [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України /а.с. 79 том 1/. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки, підтвердила, що коли її донька [PERSON] завагітніла від [PERSON] , у нього не було жодних сумнівів щодо свого батьківства, саме тому вони зареєстрували шлюб. Позивач особисто забирав відповідачку з пологового відділення, вони проживали як повноцінна сім`я. [PERSON] ніколи не повідомляла позивачу, що він не є біологічним батьком дитини, а тому вважає, що з позовом він звернувся лише для того, щоб уникнути сплати аліментів на доньку. Ухвалою суду від 26.02.2019 року було задоволено заяву позивача та його представника про призначення судової генотипоскопічної експертизи. Згідно висновку експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26.04.2019 року № 10/227 ДНК-профіль зразка букального епітелію дитини - [PERSON] містить ті генетичні ознаки (алелі), які визначені в ДНК-профілі зразка букального епітелію [PERSON] та не містить генетичних ознак (алелів), визначених в ДНК-профілі зразка букального епітелію [PERSON] , що виключає біологічне батьківство останнього відносно дитини. [PERSON] [INFO] не може бути біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , біологічною матір`ю якої є [PERSON] /а.с. 109-119 том 1/. Обґрунтовуючи позов, позивач посилаючись на положення ст. 136 СК України зазначав, що внаслідок відсутності кровного споріднення з дитиною, підтвердженого результатом аналізу ДНК, є підстави для задоволення позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно частини третьої статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Однак,згідно вимог статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7). Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного Кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України. При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VІІ «Прикінцеві положення» СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розд. V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС), які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону. Як вже було встановлено судом, оспорюваний актовий запис про батьківство позивача було вчинено 25.09.2001, тобто раніше 01.01.2004, відтак до вказаних правовідносин підлягають застосування норми КпШС. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 481/1410/1 (касаційне провадження 61-686св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц (касаційне провадження 61-19794св18). Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення викладено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (касаційне провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (касаційне провадження № 61-26210св18) та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18). Відповідно до ч.1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Згідно положень статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. Відповідно до статті 10 КпШС України у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 75 ЦК Української РСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено обов`язковість застосування позовної давності, тому позовна давність застосовується, зокрема, судом, незалежно від заяви сторін. Судом встановлено, що запис про батька дитини в актовому записі про народження було здійснено під час шлюбу позивача та відповідача, на той час позивач не мав сумнівів щодо його батьківства відносно дитини. Як убачається з пояснень позивача, сумніви щодо його батьківства стали у нього виникати у 2018 році, під час розмови з відповідачем. У тому, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON] , позивач переконався аж у квітні 2019 року, після проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, тобто зі спливом 17 років. Відповідно до ст. 56 КпШС України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини позивач із зазначеними вище вимогами не звертався, не просив суд поновити йому строк звернення до суду та не вказав на поважність причин пропуску такого звернення. Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності на оспорювання запису про батьківство, який звернувся до суду через 17 років після його проведення, На підставі викладеного та

Outcome: dismissed