Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.06.2019 року між сторонами було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого, відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі 60 900 грн на особисті потреби та зобов`язалась повернути надані кошти в строк до 11.09.2019 року. На підтвердження факту передання грошових коштів, відповідачкою складено розписку про отримання грошових коштів від 02.06.2019 року. Відповідачка умови договору не виконала, кошти у встановлений договором строк не повернула. З урахуванням викладеного просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики, яка станом на 05.06.2020 року становить 64 084,59 грн та складається з основної суми боргу у розмірі 60 900 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 845,27 грн, 3 % річних у розмірі 1 339,32 грн. 24.09.2020 року відповідачкою поданий відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначила, що 02.06.2019 року дійсно отримала грошові кошти, проте не від позивача, а від [PERSON] , про що нею була написана наявна в матеріалах справи розписка. 01.07.2019 року отримана в борг сума була повернута [PERSON] , а оригінал розписки повернутий відповідачці. Також зазначила, що в період з листопада 2018 року по липень 2019 року проживала разом із позивачем однією сім`єю, однак 05.07.2019 року їх відносини припинились, а відповідачка залишила спільне помешкання, залишивши деякі речі, серед яких була розписка. Крім того вважає розписку недійсною, оскільки вона не містить відомостей про отримання коштів та особи, якій ці кошти мають бути повернені. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 02.06.2019 року між сторонами було укладено усний договір позики, відповідно до умов якого, відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі 60 900 грн на особисті потреби та зобов`язалась повернути надані кошти в строк до 11.09.2019 року. На підтвердження факту передання грошових коштів, відповідачкою складено розписку про отримання грошових коштів від 02.06.2019 року. З моменту укладання договору до дня звернення до суду відповідачем коштів не повернуто. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином суд вважає, що складена відповідачкою розписка є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 02.03.2020 року у справі № 355/1301/18. Відповідач у поданому відзиві посилається на те, що грошові кошти було нею отримано у [PERSON] і в подальшому борг було повернуто. Будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень відповідачем не подано. Від поданого клопотання про допит вказаної особи в якості свідка в судовому засіданні представник відповідача відмовився. Версія про те, що розриваючи стосунки з позивачем, відповідач залишила особисті речі і позивач заволодів розпискою, яку в подальшому пред`явив суду будь-якими доказами не підтверджена. Посилання відповідача на те, що надана позивачем розписка не підтверджує факт отримання коштів, на думку суду, є необґрунтованим, зважаючи на саму назву розписки: «Розписка про отримання грошових коштів». З огляду на викладене, суд визнає доводи відповідача необґрунтованими та такими, що не впливають на висновки суду, що викладені вище. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Згідно розрахунку наданого позивачем та перевіреного судом вбачається, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики станом на 05.06.2020 року складає: основна сума боргу у розмірі 60 900 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 845,27 грн та 3% річних у розмірі 1 339,32 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає, що заявлені у справі вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved