Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позову зазначає, що 21.01.2011 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., зареєстрованим у реєстрі за № 395, було придбано квартиру №215, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності. Наведене підтверджується договором купівлі-продажу від 21.01.2011 року, інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №35394849від 24.03.2015 року. Додатково зазначене підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 24.05.2013 року, за змістом якої відповідач підтверджує відсутність будь-яких майнових та інших претензій відносно майна, яке було придбано нею та позивачем в період спільного шлюбу на ім'я позивача, а саме: квартира №215, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано 05.03.2013 року на підставі рішення Оболонського районного суду м.Києва. Відповідно до довідки про склад сімї, виданої ТОВ «Житлобуд-1» №96 від 24.02.2015 р., у даній квартирі проживає троє людей, а саме [PERSON], [PERSON] - донька, [PERSON]. Позивач зазначає, що відповідач на даний час фактично зареєстрована у спірній квартирі, однак після розірвання шлюбу, а саме 2013 року, у квартирі не проживає, теперішнє місце проживання відповідача достовірно не відоме, оплату за житлово-комунальні послуги відповідач не здійснює. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позовну заяву задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, про розгляд справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку. Суд за згод представника позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Третя особа у судове засідання не з'явилась про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. 21.01.2011 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., зареєстрованим у реєстрі за № 395, було придбано квартиру №215, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.8). Вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності. Наведене підтверджується договором купівлі-продажу від 21.01.2011 року, інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №35394849від 24.03.2015 року. Вищенаведене підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 24.05.2013 року, за змістом якої відповідач підтверджує відсутність будь-яких майнових та інших претензій відносно майна, яке було придбано нею та позивачем в період спільного шлюбу на ім'я позивача, а саме: квартира №215, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.12) Шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано 05.03.2013 року на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва. Як вбачається з довідки форми три, виданої ТОВ «Житлобуд-1» №96, [PERSON] залишилась зареєстрованою у вищезазначеній квартирі. (а.с. 13) Позивач зазначає, що відповідач на даний час фактично зареєстрована у спірній квартирі, однак після розірвання шлюбу, а саме 2013 року, у квартирі не проживає, теперішнє місце проживання відповідача достовірно не відоме, оплату за житлово-комунальні послуги відповідач не здійснює. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об*єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім*ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Слід зазначити, що у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім*ї власника втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи не проживання відповідача понад строк визначений законом у спірній квартирі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved