Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-013 №21181; визнання недійсним свідоцтва №860 про право власності на нерухоме майно; визнання права власності на житловий будинок за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Драгово, вул. Кічерели 88 «а»; визнання права власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га, розташовану за адресою Закарпатська область, Хустський район, с. Драгово, вул. Кічерели 88 «а» для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Свої вимоги позивач мотивує тим, що звертався із заявою до Драгівської сільської ради про виділення земельної ділянки в с.Драгово, вул. Кічерели звертався він, а не відповідач [PERSON] В свою чергу Драгівська сільська рада в порушення вимог ст. 17 ЗК України від 13.03.1992 № 561-XII, в редакції яка діяла 27.11.1992 року, провела виділення земельної ділянки за його заявою на імя відповідача [PERSON] Рішенням Драгівської сільської ради 11 сесії 21-скликання від 27.11.1992 року вирішено виділити земельну ділянку розміром 0,07 га під будівництво житлового будинку, а в Державному акті на право приватної власності на землю площа земельної ділянки становить 0,100 га, що свідчить про неточне встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в\~ натурі\~ (на\~ місцевості) та вказує на незаконність Державного акту. У період з 1996 по 2000 рік на вказаній земельній ділянці він як позивач зводив житловий будинок, що розташований в с.Драгово по вул. Кічерели\~ №88. Всі витрати на будівництво цього будинку також проводилися ним особисто. У період будівництва вказаного будинку відповідач був відсутній вдома, оскільки перебував на строковій військовій службі. Після завершення будівництва, відповідач без його дозволу самостійно почав оформляти право власності на зведений будинок. За рішенням 21-ї сесії 5-го скликання Драгівської сільської ради від 21.12.2007 року №15 відповідачу повторно передано у власність земельну ділянку розміром 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в с. Драгово по вул. Кічерели №88 «а»,\~ та попереджено, що приступати до використання земельної ділянки дозволяється після встановлення її меж на місцевості. Згідно акту №89 від 17.03.2008 року індивідуальний житловий будинок в с. Кічерели №88 «а» введено в експлуатацію. 24.03.2008 року відповідач зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується Свідоцтвом №860 про право власності на нерухоме майно. Виходячи з вище наведених обставин та з врахуванням поданих доказів до матеріалів справи позивач просив позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявились. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справ у їх відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, його представник [PERSON] подав письмову заяву в якій повністю визнав заявлені у позові вимоги і не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог. Також просив суд проводити розгляд справи без участі сторони відповідача. Представник відповідача - Драгівської сільської ради в судове засідання не зявився. До суду надійшов лист за підписом сільського голови [PERSON], в якому він просить суд розглядати справу у його відсутності. Позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення, відновлення провадження, тощо) судом не проводилось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, з урахуванням заяв учасників процесу про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розгляд справи проведено у відсутності сторін, відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Частиною 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинною на час передачі у власність земельної ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною Радою України, відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час видачі спірного документа). Як встановлено в судовому засіданні, у 1992 році [PERSON] звернувся до Драгівської сільської ради із заявою, в якій просив виділити йому земельну ділянку під будівництво індивідуального будинку в присілку Кічерели, з метою подальшого будівництва житлового будинку для сина - [PERSON] Однак, на засіданні 11 сесії 21-скликання від 27.11.1992 року вирішено виділити земельну ділянку [PERSON] розміром 0,07 га під будівництво житлового будинку. На підставі Рішення Драгівської сільської ради від 27.11.1992 року [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого йому передано у власність земельну ділянку розміром\~ 0,1000 га. Отже, орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, допустив порушення ст.ст.6,17,23 ЗК України 1990 року. На вказаній земельній ділянці за адресою: с. Драгово вул. Кічерели №88 «а» у період з 1996 по 2000 рік здійснювалося будівництво житлового будинку. 24.03.2008 року [PERSON] зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом №860 про право власності на нерухоме майно. Однак, як встановлено в судовому засіданні у період будівництва вказаного будинку [PERSON] був призваний на строкову військову службу - 02.06.1999 року, а 03.10.2000 року на підставі Наказу МНС №218 від 23.08.2000 року звільнений (демобілізований) в запас. Відповідно до акту від 12.02.2018 року складеного сусідами позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] у 1996 році позивач із дружиною [PERSON] почали будувати будинок, за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Драгово, Кічерели буд. 88 «а». Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений\~ у його здійсненні. В ході розгляду справи встановлено, що будівництво спірного житлового будинку проведено позивачем самостійно за рахунок власних коштів. Позивач самостійно здійснив підготовчі роботи по зведенню вказаного житлового будинку, він власним коштом провів комунікації до земельної ділянки, організував перевірку ґрунту, оплатив складання архітектурного проекту, за власний рахунок закупив всі необхідні матеріали для будівництва. Суд констатує той факт, що набуття права власності позивачем на вищевказаний житловий будинок зумовлено первинною підставою такого набуття - створенням нового майна. При цьому, незаконність набуття права власності відносно спірного нерухомого майна судом не встановлена, враховуючи загальну презумпцію правомірності підстав набуття права власності. Згідно\~ ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ч.2\~ ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Відповідно до\~ ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи, що позивачем доведено суду належність\~ йому спірного житлового будинку та земельної ділянки, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, що і в свою чергу дасть можливість усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності.

Outcome: approved