Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду по позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 21 квітня 2015 року помер його батько [PERSON], якому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 036394, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4-463, на праві власності належала земельна ділянка № 524, загальною площею 4,64 га., розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер: 3523182000:02:000:0524. Після смерті [PERSON] позивач, будучи його сином, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено, з тих підстав, що ним, як спадкоємцем, не було надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку, у зв»язку із чим позивач змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали пред»явлений позов та просив його задовільнити, з підстав викладених у ньому. Судом до участі в справі були залечені в якості відповідачів: Кіровська сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області, як орган місцевого самоврядування на території якого знаходиться спірна земельна ділянка, а також [PERSON], дружина померлого [PERSON] батька позивча, а також в якості третьої особи [PERSON] брат померлого. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти задоволення позову, з тих підстав, що вона прийняла спадщину та не відмовлялася від прийняття спадщини і заяву про неприйняття спадщини підписала помилково. Зазначає, що спільно із померлим її чоловіком [PERSON], батьком позивача, вона прожила 18 років, з яких 2 роки без реєстрації шлюбу та 16 років перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. В серпні 2014 року [PERSON] поїхав на лікування у м. Київ на запрошення свого брата [PERSON] де проживав і помер та похований на Київщині. Також пояснила, що приблизно влітку чи восени 2015 року вона зверталася до Маловисківської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте з не відомих для неї причин вона не отримала свідоцтво про право на спадщину. В свою чергу представник [PERSON] [PERSON] пояснив, що вони приїздили разом із [PERSON] приблизно 19-20 жовтня 2015 року до Маловисківської районної державної нотараіальної контори з метою подання необхідних документів для прийняття [PERSON] спадщини після смерті свого померлого чоловіка і нотаріус спочатку прийняла у них документи, але потім їх повернула. Разом із цим у судовому засіданні, що мало місце 24 лютого представник [PERSON] визнав, що заяву неприйняття спадщини [PERSON] дійсно підписувала, проте їй не було роз»яснено зміст цієї заяви, хоча особисто від при цьому не був присутній. Також пояснив, що [PERSON] незважаючи нате, що є людиною літнього віку, проте є розумово здоровю людиною та читає в окулярах газети (а.с. 186). Представник відповідача секретар Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] пояснила, що довідка про склад сім»ї [PERSON] та [PERSON] була видана на підставі даних погосподарської книги, в якій були відсутні відомості про від»їзд [PERSON] на інше місце проживання, а також про його смерть. При вирішенні питання щодо пред»явлених позовних вимог представники Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] та [PERSON] поклалися на розсуд суду. Відповідач [PERSON] сільська рада Обухівського району Київської області, в судове засідання свого представника не направила, проте у письмових заявах на адресу суду просили проводити розгляд справи у їхню відсутність (а.с. 39, 65, 207). Третя особа [PERSON] неодноразово повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду справи, проте у судові засідання не з»являвся. Допитаний в якості свідка колишній голова Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] показав, що він був присутній, разом із позивачем та його дружиною, коли [PERSON] восени 2015 року підписувала заяву про неприйняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] та була обізнана зі змістом вказаною заяви, оскільки особисто її читала, їй роз»яснювався зміст заяви і при цьому [PERSON] спілкувалася з присутніми особами. Допитаний в якості свідка бухгалтер Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] в суді показала, що наприкінці жовтня 2015 року за наказом голови Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] вона надрукувала заяву про неприйняття спадщини громадянкою [PERSON], на той час в сільській раді був присутній голова та позивач у справі [PERSON], відомості про таку заяву вона внесла до Книги реєстрації заяв, доручень та заповітів. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21 квітня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, який є батьком [PERSON], що підтверджується рішенням Леніського районного суду м. Кіровограда від 25 червня 2015 року (а.с. 5, 68). На час смерті [PERSON], який помер 21 квітня 2015 року громадянка [PERSON] була його дружиною, що підтверджується копією Актового запису про одруження, Повним витягом з Державного реєстру акців цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб та копією Свідоцтва про одруження (а.с. 58-60, 102). Як вбачається з копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 036394 виданого 02 квітня 2001 року Кіровською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4-463, оригінал якого був оглянутий у судовому засіданні 20 січня 2015 року і який не скасований, що підтверджується Довідкою від 27 листопада 2015 наданою Відділом Держгеокадастру у Маловисківському районі (а.с. 34, 103) та знаходиться у [PERSON], [PERSON], на праві власності належала земельна ділянка № 524, загальною площею 4,64 га., що розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер: 3523182000:02:000:0524. На випадок своєї смерті [PERSON] зробив розпорядження, яким заповів [PERSON] все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті і на, що він за законом матиме право, тобто склав Заповіт від 01 серпня 1999, посвідчений секретарем Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON], реєстровий № 21, який не скасований, що підтверджується Довідкою наданою Кіровоською сількою радою Маловисківського району Кіровоградської області, разом із цим відомості про вказаний заповіт відсутні у Спадковому реєстрі заповітів (а.с. 43, 221, 62). Також згідно Заповіту від 25 серпня 2004 року [PERSON] заповів належну йому земельну частку (пай) згідно Державного акту серії ІІ-КР № 036464, розміром 9,769 га., розташовану на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON], [INFO], який зареєстрований у Спадковому реєстрі заповітів (а.с. 42). Згідно п. 1.13. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця, довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. Як вбачається з Довідки № 277 від 03 грудня 2015 року виданої виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, згідно даних погосподарської книги № 2 особовий рахунок № 71 [PERSON] проживав разом із дружиною [PERSON] та вели спільне господарство, до якої додається витяг з погосподарської книги (а.с. 44, 45). Разом із цим, як вже зазначалося вище, у своїх поясненнях секретар Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] пояснила, що така довідка про склад сім»ї [PERSON] та [PERSON] була видана на підставі даних погосподарської книги, в якій були відсутні відомості про виїзд [PERSON] на інше місце проживання, а також про його смерть. Судом встановлено, шо [PERSON], [INFO], з 30 вересня 2014 року і до дня смерті був зареєстрований за адресою: [INFO] та проживав в будинку свого брата [PERSON], третьої соби у справі, що підтверджується письмовими доказами: Довідкою виданою [PERSON] сільською радою Обухівського району Київської області № 358 від 01 грудня 2015 року, відомостями з погосподарської книги, Довідкою про склад сім»ї № 787 від 01 грудня 2015 року, Довідкою виданою Маловисківським РС УДМС України в Кіровоградській області від 06 квітня 2016 року (а.с 50-52, 224). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Під час судового розгляду стронами було визнано ту обставину, що [PERSON] наприкінці літа 2014 року виїхав із с. Кіровка Маловисківського району Кіровоградської області на лікування до свого брата в м. Київ. Таким чином, суд не може розцінювати, як належний доказ проживання на час смерті померлого 21 квітня 2015 року [PERSON] та [PERSON] Довідку № 277 від 03 грудня 2015 року виданої виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, оскільки обставина не проживання [PERSON] із спадкодавцем на час смерті [PERSON] спростовується іншими письмовими доказами наявними в матеріалах справи і вказана обставина була визнана сторонами під час судового розгляду справи. З матеріалів спадкової справи заведеною в Обухівській районній державній нотаріальній конторі Київської області вбачається, що 16 вересня 2015 року із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] звертався лише позивач у справі, [PERSON]. В свою чергу [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за заповітом від 25 серпня 2004 року після смерті [PERSON] (а.с. 119, 120). Постановою нотаріуса Обухівської районної державної нотаріальної контори від 24 жовтня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,64 га., розташовану на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, надану [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у зв»язку із ненаданням спадкоємцем документу, що підтверджує право власності спадкодавця на земельну ділянку (а.с. 14). Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до п. 1.12 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Якщо спадкодавець мав декілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» серед іншого зазначається, що Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК ( 435-15 ). Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п.п. 3.1., 3.3., 3.5. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пунктами 2.5. 2.9. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 передбачено, що у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим нотаріусом нотаріус відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та розяснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи, а у разі потреби (неправильно визначено місце відкриття спадщини) витребовує цю справу для подальшого провадження. Номер спадковій справі присвоюється один раз і складається з порядкового номера, за яким вона зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, та зазначається через дріб (дефіс) рік, у якому вона заведена. Спадкова справа підлягає обовязковій реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцезнаходженням спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 Цивільного кодексу України, повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого входить ведення цієї спадкової справи. У справах нотаріуса, який передає спадкову справу за належністю, залишається на зберіганні копія спадкової справи з примірником супровідного листа та повідомленням оператора поштового звязку, а у разі передачі спадкової справи курєром відмітка нотаріуса про одержання спадкової справи у Розносній книзі для місцевої кореспонденції. Нотаріус, який одержав спадкову справу, що була направлена йому за належністю, реєструє її згідно з цим Порядком. Якщо таким нотаріусом уже було заведено спадкову справу до майна зазначеного спадкодавця, то при одержанні спадкової справи від іншого нотаріуса він реєструє її у Журналі реєстрації вхідних документів і підшиває до основної спадкової справи. Зі змісту п. 3.11. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 вбачається, що заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. 22 жовтня 2015 року сільським головою Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області [PERSON] було посвідчено заяву [PERSON], реєстровий № 85, згідно якої вона повідомила, що в установлені законом строки спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] не приймала і на неї не претендує (ні за законом, ні за заповітом), до суду звертатися не буде і претензій з приводу того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видано на ім.»я [PERSON], сина померлого, не має (а.с. 73). Розціювати заяву відповідача [PERSON] від 22 жовтня 2015 року про неприйняття нею спадщини після смерті [PERSON], а також показання свідків [PERSON] та [PERSON] наданих щодо обставин складання та посвідчення такої заяви, як заяву [PERSON] саме про відмову від прийняття спадщини і як таку, що подана у встановленому законом порядку суд не може, з огляду на те, що [PERSON] в ній чітко не зазначає про відмову від прийняття спадщини, вказана заява не була подана до нотаріальної контори у встановленому законодавством порядку та не зареєстрована нотаріусом та відсутня в матеріалах спадкової справи відкритої після смерті [PERSON], який помер 21 квітня 2015 року, що вбачається з матеріалів копії спадкової справи (а.с. 115-139). Не оцінюючи заяву [PERSON] від 22 жовтня 2015 року як відмову від прийняття спадщини і як таку, що була подана у встановленому законом порядку та формі, суд враховуючи те, що [PERSON] не проживала разом із спадкодавцем на час його смерті, незважаючи на те, що була його дружиною, а також враховуючи те, що померлий [PERSON], був знятий з реєстраційного обліку, як за місцем свого проживання ще 30 вересня 2014 року і проживав в [INFO] по вул. Островського вважає, що [PERSON] повинна була звернутися у шестимісячний строк після смерті свого чоловіка із заявою про прийняття спадщини. У відповідності до п.п. 3.13., 3.15., 3.23. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Незважаючи на те, що суд неодноразово роз»яснював стронам та їхнім представникам про здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін і обов»язку надання доказів, можливості пред»явлення позову [PERSON] та її представником спочатку, як третьою особою із самостійними вимогами та в подальшому зустрічний позов, як відповідач [PERSON] так і її представник за весь час розгляду справи так і не звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не пред»явили зустрічний позов для захисту прав, не надали доказів прийняття [PERSON] спадщини після смерті свого померлого чоловіка [PERSON], пояснення [PERSON] та її представника щодо того, що [PERSON] зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини спростовуються відомостями викладеними у Довідках Маловисківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 24 лютого 2016 року та Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області від 24 лютого 2016 року наданих на запит суду (а.с. 106, 115-140, 155, 156, 160, 163, 179, 186, 205, 216, 228). Враховуючи вище наведене, суд вважає, що [PERSON] не прийняла спадщину, що відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 21 квітня 2015 року, оскільки на час його смерті проживаючи окремо від спадкодавця вона у шестимісячний строк не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у встановленому законом порядку. Згідно п.п. 4.15., 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Враховуючи ту обставину, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, а також те, що Державний акт на право приватної власності на землю перебуває у відповідача [PERSON], тому суд вважає, що є правомірними вимоги позивача і належним способом захисту звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, яке видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків, із наданням документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1260 ЦК України встановлює, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1218 ЦК України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст. 1225 ЦК України встановлює, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодеку, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять набуття права помелим 21 квітня 2015 року [PERSON] права власності на земельну ділянку кадастровий номер: 3523182000:02:000:0524, загальною площею 4,64 га., що розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та прийняття спадщини, шляхом звернення до нотаріальної контори позивачем [PERSON] та не прийняття спадщини у виді земельної ділянки [PERSON], оскільки на час смерті [PERSON] із спадкодавцем вона не проживала і до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася. Враховуючи вище наведене суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обгрунтованими, і такими, що підялагють задоволенню. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, враховуючи думку позивача, який просив судові витрати у справі покласти на нього, суд вважає, що судові витрати пов»язані із розглядом справи необхідно залишити по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: approved