Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду, і змінивши в судовому засіданні свої вимоги, які мотивує тим, що в будинку № 4 по вул. Харківській, де мешкає відповідач, створено та діє обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Харківський» (ОСББ). Відповідач, який є власником квартири № 255 в даному будинку, з жовтня 2013 р. по 01.06.2016 року у звязку з несвоєчасною та неповною оплатою послуг мав заборгованість з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, яка складала 1428 грн. 73 коп. Оскільки під час розгляду даної справи вказана сума заборгованості була повністю погашена, позивач в заяві про зміну позовних вимог від 24.04.2017 р. просив на підставі ст. ЦК України стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь час прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 465,04 грн. та 3% річних в сумі 70 грн. 25 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, пояснили, що хоча договір з відповідачем на даний час не укладений, але послуги йому надавалися в повному обсязі, а тому наявні підстави для задоволення позову. Крім того, пояснили, що позивачем пропонувалося відповідачу укласти договір, але він відмовився від його укладання, а тому незалежно від наявності договору у відповідача виникли зобовязання щодо оплати отриманих послуг, отже є підстави для задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав, що підстави для стягнення заборгованості відсутні, оскільки позивач не уклав договору з відповідачем, хоча саме на нього покладений обовязок щодо укладення такого договору. Крім того, вважав, що розмір заборгованості зазначений невірно, до нього безпідставно включені послуги, які відповідач не отримував, а позивач в судовому засіданні не надав доказів про те, що такі послуги [PERSON] отримувала, і що у неї виникло зобовязання щодо оплати цих послуг. Пояснив також, що позивач під час розгляду справи жодних платежів в рахунок погашення заборгованості не здійснювала, і їй невідомо, хто саме здійснив такий платі. Отже, жодних дій, які б свідчили про визнання боргу позивач не вчиняв. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у звязку з необґрунтованістю, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], що не заперечується сторонами. Позивач є юридичною особою, що підтверджується свідоцтвом (а.с.4), є балансоутримувачем будинку, де мешкає відповідач (а.с.5), та надає послуги мешканцям з утримання будинку та прибудинкової території. При нарахуванні оплати за надані послуги керується рішенням Сумської міської ради від 06.04.2010 р. № 180, яким затверджені тарифи (а.с.67). 12.08.2010 року ОСББ «Харківський» уклало договір на технічне обслуговування та поточний ремонт ліфтів і системи ОДС з ПРБП «Рембуд». Рішенням загальних зборів членів ОСББ «Харківський» від 06.05.2010 року (а.с.6) вирішено укласти договір з власниками житлових приміщень на обслуговування будинку та прибудинкової території, згідно з рішенням Сумської міської ради від 28.07.2009 р. Як вбачається з наданої суду заяви від 19.06.2015 року, [PERSON] зверталася до позивача з проханням надати їй для вивчення та підпису примірник типового договору на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання, згідно з вимогами чинного законодавства. Посилається на те, що згідно з вимогами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (зворотній бік а.с.66). В судовому засіданні представники позивача не заперечували факту звернення [PERSON] із заявою про надання їй примірник типового договору на надання житлово-комунальних послуг, але зазначили, що дата подання такої заяви не 19.06.2015 року, а 19.06.2016 року, тобто виходить за межі строків позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 13 Закону України „Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), відносини власників приміщень і управителя регулюються договором між ними, який укладається на основі Типового договору, форму якого затверджує спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань містобудування та житлової політики. Укладення договору між власником окремого приміщення у житловому комплексі та управителем є обовязковим і не залежить від членства в обєднанні, за винятком випадку, коли власник і управитель є однією особою. Обовязок укладення сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, до яких відповідно до ст. 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги (надалі Закон), відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, також передбачений ст.ст. 20, 21 цього ж закону та п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 року. Статтею 16 Закону визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Статтею 20 Закону передбачено, що споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом, і його укладення визначено як обовязок сторін, проте, обовязок підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору покладений у даному випадку на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; у разі у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. В судовому засіданні встановлено, що відповідач намагався врегулювати відносини з позивачем шляхом укладення договору, про що свідчить його звернення із заявою, але примірник такого договору [PERSON] так і не був отриманий, що не заперечується самим позивачем, і договір не був укладений. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, примірник договору для підписання надавався відповідачу ще в 2010 році, але договір, на його думку, не був укладений саме з вини відповідача через те, що він ухилявся від ого укладення. Проте, будь-яких доказів на підтвердження цього відповідач суду не надав, а тому цей договір не був предметом дослідження в судовому засіданні. Відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати наданих послуг у повному обсязі, і така правова позиція зазначена у постанові ВСУ від 27.03.20134 року. В той же час спір між сторонами виник саме з приводу розміру оплати за послуги, що надаються позивачем. Цей факт встановлений також ухвалою Зарічного районного суду м. Суми про скасування судового наказу від 17.08.2016 року, та був встановлений також в даному судовому засіданні, тобто не потребує доказування. Зокрема, представник відповідача пояснив, що відповідач не відмовлялася від оплати послуг, але оплачувала їх у тому розмірі, який не є спірним. Часткова оплата послуг відповідачкою підтверджується наданими сторонами розрахунками, і не заперечується позивачем. Як пояснив суду представник відповідача в судовому засіданні, в іншій частині сума заборгованості за надані послуги є спірною, не була узгоджена сторонами, тому відповідачка зверталася до позивача із заявою з метою врегулювати відносини сторін шляхом підписання договору з позивачем, з визначенням обсягу та виду відповідальності сторін за невиконання умов даного договору. Дана обставина позивачем не спростована, проте, позивач у судовому засіданні не вважав суму заборгованості спірною та зазначав при цьому, що відсутність договірних відносин між сторонами не впливає на зобовязання споживача послуг та на його відповідальність у разі їх порушення. Відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, у разі прострочення виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплати грошей за надані послуги. Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові 16 грудня 2015 року. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що позивач у вказаному в позовній заяві періоді надав послуги відповідачу з утримання будинку й прибудинкової території в повній мірі, своєчасно та належної якості, саме, у тому числі, і в тому, розмірі, який не визнається іншою стороною, позивач, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження як існування простроченого зобовязання [PERSON] перед позивачем, так і дійсного розміру такого простроченого зобовязання. Факт надання послуг відповідачу у зазначеному позивачем обсязі не підтверджується наданими позивачем та наведеними вище доказами. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми є безпідставною та не підтверджується доказами. На підставі аналізу наведених вище нормативних актів, наданих сторонами доказів, а також з урахуванням висновків, викладених в Постановах Верховного Суду України від 27.03.2013 року, від 16 грудня 2015 року, які є остаточними, суд дійшов висновку про те, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed