Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач звернувся з вищевказаною позовною заявою, у якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 261,74 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно укладеного договору від 21 грудня 2012 року надав, а [PERSON] отримав кредит в сумі 5 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 05 листопада 2017 року становить 13 261,74 грн., яка складається з: 2 067,50 грн. заборгованості за кредитом, 5 332,77 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4 753,77 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. штраф (фіксована частина), 607,70 грн. штраф (процентна складова). У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та судовий збір. Відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у заяві, на яку банк посилається як на підставу виникнення правовідносин, не зазначений розмір кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитом, тому виходячи зі змісту ст.638, ч.1 ст. 1054 ЦК України, сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, а отже договір не був укладений та є нікчемним. Зазначає, що позивач мотивує свої вимоги положеннями «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку», які викладені на банківському сайті. Проте відповідач з вказаними документами до та під час підписання заяви від 21.12.2012 року, ознайомлений не був. Вказані документи не містять підпису відповідача, а надані копії Умов за підписом голови правління банку не можуть бути належним і допустимим доказом, оскільки не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Також позивач не надав жодних підтверджень перерахування або видачі кредитних коштів та отримання ним кредитної картки. Проте відповідач стверджує, що кредит в сумі 5500 грн. не отримував. Також він, відповідач, не надавав згоду на встановлення і збільшення кредитного ліміту за платіжною карткою. Також у заяві від 21.12.2012 року не зазначено ні тип процентної ставки, ні порядок нарахування процентів. Крім того позивач не долучив доказів ознайомлення відповідача з тарифами, які діяли на момент нарахування відсотків. Додатково зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум і не може слугувати доказом безспірного розміру грошових вимог. Зокрема кредитор нараховує штраф на неустойку, що є порушенням вимог законодавства, а вимога банку про стягнення з нього одночасно пені та штрафу є, на його думку, порушенням вимог ст. 61 Конституції України, щодо недопущення притягнення до подвійної відповідальності за одне й те саме порушення. Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої він наполягав на задоволенні позовних вимог з тих підстав, що Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій було зазначено, що підписавши цю заяву він ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. В заяві-анкеті про приєднання до умов і правил надання банківських послуг також зазначено, що відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила у письмовому вигляді, ознайомлення з ним засвідчено власним підписом відповідача. На підставі поданої відповідачем заяви, йому було відкрито картковий рахунок №4149437743995605, ключем до якого є пластикова картка, яка була вручена відповідачеві, що підтверджується фото фіксацією. За допомогою ключа до карткового рахунку відповідачеві була надана можливість здійснювати дистанційне обслуговування. З моменту оформлення кредитного договору, зокрема протягом 6 років, позичальник не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився. Доказом ознайомлення відповідача з умовами кредитування є фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією, тобто отримання боржником кредиту та сплата ним періодичних платежів. Також вважає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки відповідачеві був наданий не споживчий кредит, а кошти були надані у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право банку у будь-який момент змінити кредитний ліміт. Як на доказ отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними представник банку посилається на виписку з банківського рахунку, в якій відображено баланс карткового рахунку станом на дату укладення договору та всі операції за картковим рахунком. Вважає, що заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, як одного виду відповідальності,є безпідставними, оскільки пеня і штраф є формами неустойки, а не самостійними видами юридичної відповідальності. Щодо доводів відповідача про відсутність вимоги щодо повернення кредиту та наявності заборгованості, представник банку вказує на те, що вся необхідна інформація була доведена до відома боржника у виді другого примірника договору. Також, при необхідності отримання інформації клієнти банку мають можливість ознайомитися із нею у обслуговуючому відділенні. Для зручності клієнтів банком організовано чисельну кількість інтернет послуг, крім того Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обовязок клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту. Зазначає, що підвищення процентної ставки відбулось відповідно умов договору та вимог законодавства. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив представника банку, відповідно до якого він зазначив, що його позиція є незмінною. Позовні вимоги він не визнає ще й з тих підстав, що з Умовами та правилами надання банківських послуг він ознайомився лише після подачі банком позову до суду, але раніше такої можливості не мав, доказів, які б спростовували ці обставини банком не надано. Крім того банк нарахував йому проценти на неустойку, що є порушенням вимог законодавства. Також посилаючись на те, що основна заборгованість за кредитом виникла до 29.12.2012 року та з цього періоду не була погашена, просить суд застосувати строк позовної давності. Представником позивача було подано до суду відповідь за заперечення, в якому він зазначає, що [PERSON] підписавши заяву банку ознайомився та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті www.privatbank.ua; http://client-bank.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Щодо посилання відповідача на вважає не доречними, оскільки йому була надана можливість ознайомитися з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Щодо збільшення відсоткової ставки за користування кредитом, банк діяв відповідно до п. 1.1.3.2.3. Щодо одночасного застосування штрафу та пені представник банк зазначає, що штраф та пеня мають різне призначення та і функції у цивільних правовідносинах. Штраф це разове покарання, а пеня покарання, має на меті домогтися якнайшвидшого виконання зобовязання. Штраф застосовується за порушення виконання зобовязання, а пеня за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Щодо строку позовної давності зазначає, що відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості останнє з яких було внесено 19.12.2016 року, банк же звернувся до суду з позовом 17.11.2017 року, до спливу строку позовної давності. Крім цього відповідач певний проміжок часу виконував належним чином зобовязання, що свідчить про обізнаність та визнання відповідачем умов Договору. 20.02.2019 року було розглянуто клопотання відповідача про витребування доказів та про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та ухвалою, що внесена у протоколу судового засідання, відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки спір є малозначним за ціною позову, та відмовлено у витребуванні доказів, оскільки відповідач не подав доказів того, що він не в змозі самостійно отримати документи, і що він намагався отримати докази, які просить витребувати суд. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Суд встановив, що між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 21 грудня 2012 року укладено кредитний договір. Це підтверджується заявою [PERSON] від 21 грудня 2012 року, яка, окрім умов кредитного договору містить розписку про ознайомлення відповідача з «Умовами і правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та тарифами Банку», які є частиною кредитного договору. Як убачається із заяви [PERSON] від 21.12.2012 року, вона містить пункт наступного змісту: «Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення у письмовому вигляді». Відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого банком нарахована заборгованість у розмірі 13 231,74 грн., яка складається з: 2 067,50 грн. заборгованості за кредитом, 5 332,77 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4 753,77 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. штраф (фіксована частина), 607,70 грн. штраф (процентна складова). Отже, доведеним є факт, що 21.12.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умови сплати 2,5% в місяць (30,00 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Доводи відповідача про те, що він з умовами та правилами надання банківських послуг під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не був ознайомлений, суд до уваги не приймає та вважає такими, що направлені на уникнення цивільної відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобовязань, вони спростовуються матеріалами справи та не узгоджуються із приписами цивільного законодавства, оскільки, як вбачається із виписки по картковому рахунку відповідач з дати укладення кредитного договору активно користувався кредитними коштами та не звертався до банку за фактом неправильного нарахування заборгованості, що свідчить про те, що він знав про умови обслуговування . Крім того, ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку засвідчено власним підписом відповідача. Також суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність вимоги банку щодо повернення кредитної заборгованості, як на одну із підстав для відмови у позовних вимогах, оскільки Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обовязок саме клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту. Разом з тим, при встановленні суми заборгованості відповідача зі сплати відсотків суд враховує такі обставини та норми права. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Таке тлумачення норм права відповідає постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №389/3409/16-ц. Також, виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту, тобто на суму кредиту фактично отриману позичальником. Зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи зазначені норми права, суд при вирішенні справи виходить із того, що умови і правила надання банківських послуг, які встановлюють право кредитора змінювати процентну ставку в односторонньому порядку, а також ті, що встановлюють неустойку (пеню та штраф) мають бути підписані позичальником або ж суду мають бути надані інші докази того, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно взяв на себе зобовязання зі сплати змінених в односторонньому порядку відсотків та неустойки у разі порушення зобовязання з повернення кредиту. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 та у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до наданої позивачем копії заяви [PERSON] про видачу кредитної картки та витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», достовірність, належність і допустимість якої не оспорюється сторонами, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, тобто 30,00 % на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитом підтверджується, що процентна ставка 30% на рік була збільшена 01.09.2014 до 34,80 % на рік і 01.04.2015 до 43,20 %. Доказів письмової згоди відповідача на збільшення позивачем в односторонньому порядку відсоткової ставки, позивачем не надано. Також позивач не надав доказів того, що саме надані суду Умови і правила надання банківських послуг, які передбачають право кредитора змінити процентну ставку в односторонньому порядку, а також сплату пені є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, оскільки вони не підписані позичальником та позивач не надав суду інших доказів того. що саме на ці умови щодо одностороннього збільшення відсоткової ставки і пені погоджувався позичальник. Тому відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України така одностороння зміна відсоткової ставки є незаконною та не може бути врахована при розрахунку заборгованості. Із цих же підстав незаконним є застосування у розрахунку заборгованості відсоткової ставки 42,00 %. Із цих же підстав нарахування пені є неправомірним. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором (постанова ВСУ 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15). З урахуванням викладеного, наданий позивачем розрахунок в частині розміру відсотків за користування кредитом, розрахованих за збільшеною відсотковою ставкою, зміненою позивачем в односторонньому порядку, а також у частині нарахування пені суперечить вимогам ЦК України та не може бути прийнятий судом як достатній доказ розміру заборгованості відповідача за відсотками за користування кредитом. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за період з 01.09.2014 по 05.11.2017 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30% річних баз врахування її односторонньої зміни банком. Тому розмір заборгованості за процентами за цей період складає 2 095,45 грн. (розрахунок за період з 01.09.2014 по 05.11.2017: 2 067,50 грн. (заборгованість за тілом кредиту) / 100 х 30,00 (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 1 161 (дні прострочення з 01.09.2014 по 05.11.2017) = 2 000,30 грн.). До цієї суми слід додати суму заборгованості за процентами станом на 29.08.2014, яка згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості складає 95,15 грн. Тому загальна сума заборгованості зі сплати процентів за кредитом складає 2 095,45 грн. Враховуючи те, що [PERSON] не виконав передбачені договором і законом зобовязання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що позов у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками підлягає задоволенню частково. Разом з тим, у стягненні заборгованості за пенею слід відмовити з таких підстав. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. Водночас, договором передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобовязань за кредитним договором, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Таке тлумачення закону відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15 та у постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц. Оскільки за порушення строків виконання грошового зобовязання за кредитним договором даним рішенням стягується штраф, як вид цивільно-правової відповідальності, то у задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства. Крім того, ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконання саме у цей строк. При цьому згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Також, відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Окрім цього, пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. за кредитними картками, відкритим у валюті USD) + 5% від суми заборгованості з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Судом визначено, що сума невиконаного зобов'язання складає 2 067,50 грн. (залишок простроченої заборгованості по кредиту) + 2 095,45 грн. (заборгованість за процентами за користування кредитом) = 4 162,95 грн., а тому процентна складова штрафу повинна обчислюватись від даної суми, та складає 4 162,95/100х5%=208,14 грн. Загальна сума заборгованості по штрафу таким чином складає 500 грн. (фіксована складова) + 208,14 грн. (процентна складова) = 708,14 грн. Загальна сума заборгованості за кредитом, відсотками та штрафами таким чином складає 4 871 грн. 09 коп. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідно до статті 617 ЦК України судом не встановлено. Стосовно заявленої відповідачем вимоги про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Довідкою банку та витягом з програмного забезпечення підтверджується термін дії кредитної картки вересень 2016 року, яка була перевипущена зі строком дії до квітня 2020 року (а.с.214). Позовна заява здана до суду 23.11.2017 року (а.с.2). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до пунктів 3.1.1 та 33.1.3 Правил користування платіжною карткою карта дійсна до останнього календарного дня вказаного в картці місяця і по закінченню строку дії картки банк продовжує строк дії картки шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, якщо від клієнта не надійшла письмова заява про закриття карткового рахунку. Згідно з пунктом 5.4 правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month), тобто в межах строку дії кредитної картки строк позовної давності не сплив. Тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 587,68 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial