Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до підприємства теплових мереж «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позовні вимоги мотивує тим, що він з 01.04.1991 р. працював на ПТМ «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» на посаді майстра, а пізніше на посаді інженера. Згідно наказу №131-х від 16.11.2011 р. був звільнений на підставі в.1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату. При звільненні відповідачем не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено компенсацію за порушення термінів виплати заробітної плати, про що йому було повідомлено 04.01.2012 р. Відповідач направляв йому повідомлення, в якому просив з»явитись на підприємство для отримання компенсації в сумі 30 грн. 75 коп. Оскільки відповідач при звільненні не виплатив всіх належних йому сум, котру виплатив лише після спливу п»яти місяців після звільнення, тому позивач просить стягнути із відповідача на його користь 23238 грн. 85 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, в обгрунтування яких надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Додатково пояснив, що грошову компенсацію за затримку виплати заробітної плати він отримав 17.04.2012 р. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Пояснив, що згідно ч.2 ст. 233 КЗпПП України на дані правовідносини не поширюється строк звернення до суду, а тому позивач подаючи позов не пропустив строк позовної давності. Представник відповідача Будневський А.Г. в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4 - рп/2012, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки позивач дізнався про право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати у січні 2012 р. і отримав її 17.04.2012 р., тому даний позов поданий з пропущенням тримісячного строку звернення до суду. Просить застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на ПТМ «Володимир-Волинськтеплокомуненерго» на посаді інженера. Згідно наказу № 131 - ос від 16.11.2011 р. на підставі п.1 ст. 40 КЗпПП України [PERSON] звільнено з роботи, у зв»язку із скороченням штату працівників підприємства. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відомостями про нарахування та виплату заробітної плати та видаткового касового ордера від 16.11.2011 р. №273 підтверджується, що в день звільнення, [PERSON] виплачено 14240,11 грн. Дана обставина визнається сторонами, а тому згідно ч.1 ст. 61 ЦК України не підлягає доказуванню. Водночас, із листа територіальної Державної інспекції праці у Волинській області від 04.01.2012 р. вбачається, що відповідачем не проводилось нарахування [PERSON] компенсації заробітної плати за порушення термінів її виплати, що також не оспорюється сторонами. Таким чином на день звільнення позивачу не виплачено всіх належних йому сум. Із пояснень позивача встановлено, що 17.04.2012 р. відповідач виплатив йому 30,75 грн. заборгованості по компенсації заробітної плати за порушення термінів її виплати. Дана обставина підтверджується платіжною відомістю від 17.04.2012 р. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпПП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником з виплати компенсації за невикористану відпустку в порівнянні з сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Дана правова позиція мітиться у рішенні ВСУ №6-76 цс14 від 02.07.2014 р., котре згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень та для всіх судів України. Враховуючи те, що відповідач на день звільнення [PERSON] не виплатив йому всіх сум, котрі і не є значними, зокрема, 30,75 грн. компенсації заробітної плати за порушення термінів її виплати, яка належала позивачу від підприємства, тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 117 КЗпПП України та вищенаведеного рішення ВСУ, відповідач зобов»язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 16.11.2011 р. по 17.04.2012 р. При цьому, безпідставним і таким, шо суперечить вимогам трудового законодавства є твердження представника відповідача, що компенсація заробітної плати за порушення її виплати не коштами, які підлягають виплаті позивачу у день звільнення працівника, оскільки є санкціями за тривале порушення строків виплати заробітної плати. У ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно положень даної норми, додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У відповідності до підпункту 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, котра є чинною, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Таким чином, компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати є складовою частиною заробітної плати, а тому в контексті ст. 116 КЗпП України підлягала виплаті [PERSON] у день його звільнення з роботи, тобто 16.11.2011 р. З дослідженої судом довідки про доходи [PERSON] встановлено, що за останні 2 місяці роботи, що передували його звільненню, заробітна плата за вересень 2011 р. становить 2923,47 грн., а за жовтень 2011 р. складає 3186 грн. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача становила 3054,73 грн. (2923,47+3186):2). З вищевказаної довідки вбачається, що за вересень, жовтень 2011 р. позивач фактично відпрацював 23 робочих дні. У відповідності до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 132,81 грн. (3054,73:23), де 3054,73 грн. - заробітна плата за відпрацьовані протягом 2 місяців робочі дні, а 23 - число відпрацьованих робочих днів протягом вересня, жовтня 2011 р.). Судом встановлено, що число робочих днів за період 16.11.2011 р. по 17.04.2012 р. складає 105. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні [PERSON] сум становить 13945,05 грн. (132,81 грн. х 105 днів), де 132,81 грн. є середньоденним заробітком, а 105 - становить число робочих днів протягом 16.11.2011 р. по 17.04.2012 р.). Проте, нормою ч.1 ст. 233 КЗпПП України передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. №4 - рп/2012, котре є обов»яковим на всій території України, зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З пояснень позивача встановлено, що він дізнався про порушення свого права, зокрема, про невиплату під час його звільнення компенсації заробітної плати за порушення термінів її виплати у січні 2012 р., а про факт проведення такого розрахунку 17.04.2012 р., тому з урахуванням вищевказаного рішення Конституційного суду України, перебіг строку звернення до суду розпочався з наступного дня після проведення фактичного розрахунку по компенсації заробітної плати за порушення термінів її виплати, тобто з 18.04.2012 р. Враховуючи те, що строк зверення до суду за вирішенням даного трудового спору встановлений у три місяці з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права та беручи до уваги, що перебіг строку зверення позивача до суду за даним трудовим спором розпочався з 18.04.2012 р. і на день подання позову (22.09.2014 р.) цей строк сплив, тому суд приходить до висновку, що позов поданий з пропуском звернення до суду. Будь-яких фактичних даних, які б свідчили про зупинення строку позовної давності чи про переривання перебігу строку позовної давності, суду не надано. Безпідставним є твердження представника позивача, що відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України на дані правовідносини не поширюється строк звернення до суду, оскільки згідно даної норми особа може звернутись до суду без обмеження строком саме з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, а не середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати, а не з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, тому на наді правовідносини поширюється вимога ч.1 ст. 233 КЗпП України. Враховуючи, що представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності та беручи до уваги, що позивач не подавав заяви про поновлення цього строку і доказів щодо поважності причин його пропуску, оскільки вважає, що до даних правовідносин не застосовується строк позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed