Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача за участю третьої особи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 446 від 30.09.1996 року йому належить житловий будинок [ADDRESS] Даний будинок є основним, постійним та єдиним місцем проживання позивача. Оплату комунальних послуг та утримання будинку здійснює позивач. Відповідач зареєстрований у вище вказаному будинку, хоч з 05.03.2012 року там не проживає, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. У зв'язку із формальною пропискою відповідача створюються різні незручності володільцю будинку, а саме відсутність можливості отримати субсидію та у повній мірі розпоряджатися належним йому майном, а тому просить позов задовольнити. В судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] з»явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання з'явився, позовні вимоги визнав повністю, вказав що не заперечує проти визнання таким, що втратив право на житло. Представник третьої особи відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України в Львівській області в судове засідання не з»явився, хоч належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, не повідомивши суду причин своєї неявки. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору дарування зареєстрованого за № 446 від 30.09.1996 року будинок [ADDRESS] було подаровано [PERSON] (а/с 8). Як вбачається з акту від 21.12.2015р. № 315, складеного комісією під головуванням Унятицького сільського голови М.Матолінець, по факту непроживання гр. [PERSON] в [ADDRESS], останній за вище вказаною адресою не проживає, його особисті речі в цьому будинку відсутні (а/с 10). З довідки № 1058 від 01.12.2015 року, виданої Унятицькою сільською радою вбачається, що [PERSON], [INFO] дійсно зареєстрований по по [ADDRESS] але фактично там не проживає (а/с 9). Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України і гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним йому майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право на житло. Що стосується позовної вимоги про зобов»язання відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дрогобицького міського відділу УМВС України в Львівській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] суд вважає, що така задоволенню не підлягає, оскільки порядок зобов»язання органу владних повноважень до вчинення дій розглядаєтьчся в судовому засіданні в порядку адміністративного судочинства, окремо від даного позову. Водночас відповідно дост. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. У зв»язку з чим позов в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. А тому, позовні вимоги слід задовольнити частково та визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням, в решті позовних вимог відмовити.

Outcome: partial