Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, який до початку розгляду справи по суті уточнив, та остаточно просив зобов'язати відповідача [PERSON] повернути, стягнувши з нього на його користь кошти в сумі 20000 доларів США, які були залишені на зберігання відповідачу 29.05.2010 року згідно розписки. Позов мотивує тим, що весною 2010 року він мав намір придбати автомобіль у м. Києві. З цією метою 29.05.2010 року він приїхав у м. Київ, з собою мав 20000 доларів США на придбання автомобіля. Оскільки в цей день він не зміг придбати автомобіль, а тому вирішив приїхати у м. Київ наступного тижня. Оскільки не хотів везти гроші назад до м. Львова, а тому звернувся до свого знайомого [PERSON], який на той час проживав у м. Києві на вул. Кавказькій, 12/34, з проханням залишити на деякий час кошти у нього. Останній погодився взяти кошти на зберігання до наступного тижня. Про це [PERSON] письмово написав йому своєю рукою розписку, що він залишив на зберігання 20000 доларів США наступними купюрами: одна пачка DВ 48613001D - DВ 48613100D в сумі 10000 доларів США, та друга пачка DВ 48613301D - DВ 48613400D в сумі 10000 доларів США, після чого він поїхав назад до м. Львова. Приїхавши наступного разу у м. Київ, він дізнався, що 31.05.2010 [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України. Під час проведення слідчої дії обшуку в житлі [PERSON] було вилучено матеріальні цінності, в тому числі і кошти, які він залишив на зберігання. До січня 2014 року він не мав можливості звернутися до [PERSON] з приводу повернення отриманих на зберіганні коштів, оскільки останній перебував у Дрогобицькій виправній колонії. Після того, як [PERSON] було змінено запобіжний захід на не повязаний із триманням під вартою він звернувся до нього з проханням повернути залишені кошти. Проти цього останній не заперечив, однак просив трохи зачекати, оскільки кошти у нього були вилучені правоохоронними органами. Розуміючи ситуацію, він погодився. Згодом його і дружину [PERSON] викликали до Солом'янського районного суду м. Києва на слухання справи про обвинувачення [PERSON] у якості свідків, про що свідчать повістки про виклик до Солом'янського районного суду м. Києва на 04.04.2015. Оскільки його дружина не мала можливості приїхати у судове засідання, він їздив самостійно. В судовому засіданні він давав свідчення, що залишив кошти у сумі 20000 доларів США на зберігання [PERSON] Проти зазначених свідчень [PERSON] не заперечував. В подальшому на неодноразові його прохання повернути кошти, починаючи з січня 2016 року, відповідач уникав зустрічі з ним, на телефонні дзвінки не відповідав, кошти повернути відмовився. Оскільки він вичерпав всі можливі позасудові засоби врегулювання ситуації, то змушений був звернутись за судовим захистом порушених прав. З підстав, передбачених ст.ст. 526, 936, 938, 941, 943, 949, 950 ЦК України, грошова сума в розмірі 20000 доларів США, залишених на зберігання у відповідача, підлягає поверненню покладжодавцеві (позивачу) в повному обсягу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала із аналогічних викладеним у позовній та уточненій позовній заявах підстав, додатково, пояснивши, що недотримання форми договору зберігання не тягне його обовязкової недійсності, й відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо письмової форми договору, який укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Строки позовної давності позивачем не пропущено, оскільки лише у 2016 році позивачем з обєктивних причин було предявлено вимогу до відповідача про повернення коштів. Стосовно нібито повернення зазначеного боргу шляхом виконання рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2011 року у справі №2-2443/11, яким зобов'язано [PERSON] сплатити на користь [PERSON] борг в сумі 238200 грн., то таке не має відношення до предмету спору і стосується інших правовідносин, які виникли між сторонами зазначеної справи. У доповненнях до відзиву від 28.03.2018 та від 05.09.2018 відповідач та його представник проти позову заперечили з наступних підстав. Згідно позову позивач стверджує факт, що між ним та відповідачем 29.05.2010 було укладено договір зберігання, згідно з яким він погодився на зберігання коштів в сумі 20000 доларів США Однак даних коштів він не отримав, так як вони були вилучені в межах проведення слідчих дій. При цьому позивачем не долучено жодних доказів, які б підтверджували факт укладення такого договору зберігання, чи розписки, яка б відповідала нормам ЦК України. Відповідач [PERSON] заперечує отримання від [PERSON] грошових коштів на зберігання в сумі 20000 дол. США, і жодної розписки про отримання таких коштів від [PERSON] він не підписував. Не є таким доказом клаптик 1/3 від розміру аркушу А4, який [PERSON] надав до суду як основний доказ. Відповідно до ст. 937\~ЦК України договір зберігання укладається в письмовій формі, яка може бути дотримана шляхом видачі поклажедавцю розписки, квитанції, або іншого документа, підписаного зберігачем. Однак у матеріалах справи відсутні документи за підписом [PERSON], які б свідчили, що він прийняв на зберігання грошові кошти від позивача у певній сумі та на певний строк. У наданому позивачем клаптику паперу, написаному олівцем невідомо ким і невідомо коли, жодного підпису сторін договору зберігання чи дати немає, а відтак даний документ розпискою вважатися не може. Крім того, в документі, який долучив до позову [PERSON] у вигляді розписки про залишення грошових коштів, не зазначено зобов'язання чи точної дати щодо повернення таких коштів. Одночасно під час кримінального провадження відносно [PERSON] його дружиною [PERSON] під примусом було складено розписку перед дружиною позивача [PERSON], що [PERSON] позичила в останньої грошові кошти в сумі 30000 доларів США. З приводу вказаної позики в квітні 2011 року [PERSON] зверталась із позовом про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 237600 грн., що еквівалентно 30000 дол. США, й вказувала на факт, що позичені нею кошти вилучені під час проведення обшуку за місцем проживання відповідача у м. Київ, вул. Кавказька, 12/52. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2011 року у справі №2-2443/11 зобов'язано [PERSON] сплатити на користь [PERSON] борг в сумі 238200 грн., після чого відкрито виконавче провадження у справі, на підставі якого в примусовому порядку було стягнуто з [PERSON] кошти в сумі 238200, що еквівалентно 30000,00 дол. США, а також виконавчий збір. Відтак боргове зобов'язання згідно розписки від 11.04.2010 року виконано. При цьому на момент проведення обшуку в квартирі відповідача було вилучено кошти в сумі 27,5 тис. дол. США та 17500 грн. Тобто, кошти, які зазначалися в позові [PERSON] до [PERSON] Інших 20000 дол. США при обшуку не вилучалося. А тому не зрозуміло, про які вилучені кошти додатково зазначає [PERSON] в своєму позові. Серед переліку вилучених коштів були дві опечатаних пачки по 10000 дол. США. Відтак визначити номерні знаки першої та останньої купюр в пачці слідчі мали змогу тільки, відкривши пачку. Складаючи так звану розписку, [PERSON] не міг точно знати вказані знаки й міг зазначити їх лише після ознайомлення з протоколом обшуку та вилучення майна. Оскільки [PERSON] одразу у 2010 році дізнався, що відповідача було затримано за підозрою у вчиненні злочину, і в межах слідчих дій в його помешканні був проведений обшук, під час якого було вилучено кошти, які він залишив на зберігання, а тому пропустив строк позовної давності. Доводи про неможливість звернення до нього до січня 2014 року через його перебування в Дрогобицькій виправній колонії є безпідставними, оскільки це не перешкоджало йому звернутися до суду за захистом порушеного права. У звязку з наведеним у позові просили відмовити. У первинних запереченнях на позов від 29.01.2018 відповідач підтвердив факт написання ним олівцем інформаційної записки про отримання на зберігання грошових коштів в сумі 20000 доларів США, однак її написання мало місце в травні 2014 року після того, як Соломянським районним судом м. Києва було задоволено клопотання про допит як свідків [PERSON] та [PERSON] Вказана записка була надана [PERSON] з метою озвучення у Соломянському районному суді м. Києва, що зазначені кошти є його власністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з аналогічних викладеним у письмових запереченнях та доповненнях до відзиву підстав, відповідач додатково пояснив, що дійсно [PERSON] залишав у нього на зберігання пакет. Що було у цьому пакеті на момент його залишення йому було невідомо, однак після вилучення за результатами обшуку у його квартирі грошових коштів, оскільки такі йому не належать, тому не виключено, що вони були залишені саме [PERSON] Позовна заява надійшла до суду 15.11.2017. Ухвалою суду від 07.12.2017 відкрито провадження у справі. Після призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 01.06.2018 ухвалою від 04.06.2018 справу прийнято до провадження судді Мармаша В.Я. Ухвалою суду від 21.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заява про уточнення позовних вимог поступила до суду 19.07.2018. Заперечення на позов надійшли до суду 29.01.2018, доповнення до відзиву поступили до суду 28.03.2018 та 05.09.2018. В задоволенні клопотань сторін про витребування доказів відмовлено, задоволено клопотання про допит свідків [PERSON], [PERSON] Всі наявні у справі докази були надані сторонами. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволення позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29.05.2010 позивачем [PERSON] у [PERSON] за адресою: м. Львів, вул. Кавказька, 12/34, були залишені на зберігання грошові кошти в сумі 20000 доларів США наступними купюрами: одна пачка DВ 48613001D - DВ 48613100D в сумі 10000 доларів США, та друга пачка DВ 48613301D - DВ 48613400D в сумі 10000 доларів США. Зазначена обставина, окрім доводів позовної заяви, підтверджується, в тому числі письмовими запереченнями відповідача [PERSON] та його поясненнями, даними у судовому засіданні, з яких вбачається, що його рукою (олівцем) дійсно був написаний лист, на який посилається позивач як на доказ укладення між сторонами договору зберігання. Крім того, зазначена обставина підтверджується і поясненнями відповідача [PERSON], даними у судовому засіданні з приводу того, що дійсно [PERSON] залишав у нього на зберігання пакет, й 20000\~доларів США,\~які були\~виявлені у\~цьому пакеті\~в його\~помешканні йому не належать, а також даними постанови про накладення арешту на грошові кошти обвинуваченого від 02.07.2010, з якої вбачається, що в межах кримінальної справи № 49-2972 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України, під час обшуків за місцем фактичного проживання [PERSON] за адресою: м. Київ, вул. Кавказька, 12/32, а також у його службовому кабінеті вилучено валютні цінності грошові кошти в сумі 25700 доларів США, на які було накладено арешт згідно переліку грошових купюр, в тому числі, на грошові кошти в сумі 20000 доларів США наступними купюрами: одна пачка DВ 48613001D - DВ 48613100D в сумі 10000 доларів США, та друга пачка DВ 48613301D - DВ 48613400D в сумі 10000 доларів США, які є предметом даного позову. Разом із тим, суд констатує, що дата написання відповідачем [PERSON] листа про залишення у нього грошових коштів не є підтвердженою належними й допустимими доказами, оскільки відповідний запис про дату його складення у листі відсутній, а сторони з цього приводу дають протилежні пояснення. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем) і повернути її поклажедавцеві у схоронності. Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ч. 3 ч. ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~207\~ЦК України\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах,\~листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, обов'язковою умовою дотримання письмової форми договору є наявність письмового документа, який підписаний стороною, в даному випадку зберігачем. Оскільки на представленому позивачем листі про залишення грошових коштів відсутній підпис відповідача, а тому суд констатує, що сторонами не була дотримана письмова форма договору зберігання. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Оскільки Главою 66 ЦК України не визначено обовязкової недійсності договору зберігання у разі недотримання його письмової форми, а тому недодержання сторонами письмової форми зазначеного правочину не має наслідком його недійсність. У звязку з цим суд оцінює дійсні правовідносини сторін. За ст.ст. 936, 937, 949 ЦК України зберігач зобов'язується зберігати річ, яка передана поклажедавцем, і повернути її поклажедавцеві у схоронності. За згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Доводи відповідача та його представника щодо належного виконання договору зберігання у спосіб виконання дружиною відповідача рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2011 року у справі №2-2443/11, яким із дружини відповідача [PERSON] стягнуто на користь дружини позивача [PERSON] борг в сумі 238200 грн., що еквівалентно 30000 доларів США, та судові витрати, суд вважає неогрунтованими, оскільки зазначене рішення суду набрало законної сили, відповідно до його тексту спірні правовідносини сторін, які були предметом судового розгляду, виникли між сторонами за договором позики з приводу боргової розписки [PERSON] від 11.04.2010. Таким чином, зазначене рішення суду не має відношення до предмету спору і стосується інших правовідносин, які виникли між іншими сторонами, й суд у цій справі не вправі будь-яким чином переглядати чи змінювати обставини, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Зазначений висновок не може бути спростований і показаннями допитаної як свідка дружини відповідача [PERSON], яка була стороною вищевказаного спору в суді. Так само необгрутованими суд вважає доводи відповідача та його представника щодо пропуску позивачем визначеного у ч. 1 ст. 257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Оскільки строк зберігання між сторонами не визначений, доказів протилежного ними до суду не подано, а тому зберігач зобов'язаний був зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, яка згідно предявленого позову первинно була заявлена у січні 2016 року. За цих умов у суду не має підстав стверджувати про пропуск позивачем строків позовної давності. Разом із тим, відповідно до ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну. Згідно з ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем, у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості. Загальні підстави відповідальності за порушення зобовязання визначені главою 51 ЦК України. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Як вбачається із матеріалів справи, що підтверджується доданою позивачем копією постанови слідчого про накладення арешту на грошові кошти обвинуваченого від 02.07.2010, в межах кримінальної справи № 49-2972 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України, під час обшуків за місцем фактичного проживання [PERSON] за адресою: м. Київ, вул. Кавказька, 12/32, а також у його службовому кабінеті вилучено, після чого накладено арешт згідно переліку грошових купюр, в тому числі, на грошові кошти в сумі 20000 доларів США наступними купюрами: одна пачка DВ 48613001D - DВ 48613100D в сумі 10000 доларів США, та друга пачка DВ 48613301D - DВ 48613400D в сумі 10000 доларів США, які є предметом даного позову. Із звіту про автоматизований розподіл справ між суддями, що підтверджується поясненнями відповідача [PERSON], вбачається, що кримінальна справа № 760/1282/14-к про обвинувачення [PERSON], в межах якої зберігається зазначений вище арешт на грошові кошти, станом на даний час перебуває у провадженні Соломянського районного суду м. Києва. Таким чином, судом встановлено, що в діянні відповідача [PERSON] щодо неможливості виконання зобовязання повернення грошових коштів, залишених у нього позивачем [PERSON], відсутня вина як обовязкова умова цивільно-правової відповідальності у договірному зобовязанні, так як кошти були вилучені органом досудового розслідування в межах порушеної кримінальної справи, й відповідач [PERSON] не передбачав і не міг передбачити настання вказаної події, що настала за відсутності його волевиявлення. Зазначене не виключає обовязку [PERSON] з повернення грошових коштів [PERSON] у разі вирішення їх долі у кримінальному провадження шляхом повернення коштів безпосередньо йому. До вирішення зазначеного питання в порядку кримінального судочинства належні способи захисту цивільного права позивача [PERSON] закріплені у КПК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~174\~КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (ч. 2 ст. 174 КПК України). Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації (ч. 3 ст. 174 КПК України). Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України). Тобто, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється ст. 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Вказаний правовий висновок, зокрема сформульований у Постанові [PERSON] Верховного Суду від 24.04.2018 у справі 202/5044/17. Так само спір з приводу повернення грошових коштів, визнаних речовими доказами, підлягає вирішенню у кримінальному провадженні. Згідно з ч. 1 ст.\~100\~КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 цього кодексу. Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із ст.ст. 171-174 КПК України (ч. 9 ст. 100 КПК України). Отже, повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України. До вказаного правового висновку прийшла [PERSON] Верховного Суду у Постанові від 12.09.2018 у справі 751/1921/17. Крім того, КПК України передбачає можливість вирішення за правилами цивільного судочинства спорів про належність речей (грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України), що підлягають поверненню власнику (законному володільцю), який був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про незаконне використання такого майна (ч.ч 10, 11 ст. 100 КПК України). На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed