Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати договір про здійснення будівництва нежитлової будівлі від 11.12.2013 року, укладений між позивачем ФОП [PERSON] та відповідачем [PERSON] Під час розгляду справи, позивач збільшила позовні вимоги, просив визнати за нею право власності на: нежитлову будівлю (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень № 1 та № 2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS]; нежитлову будівлю - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходиться у Оболонському районі міста Києва. Також, позивач просила стягнути з відповідача судовий збір. Позивач просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги, викладені у заяві про збільшення позовних вимог підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач просила справу розглядати за її відсутності за наявними в матеріалах справи документами, проти позову заперечує та просить у його задоволенні відмовити. Суд, врахувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 11 грудня 2013 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір здійснення будівництва нежитлової будівлі. Предметом Договору є будівництво та внутрішнє оздоблення таких нежитлових будівель: нежитлової будівлі (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень № 1 та № 2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та нежитлова будівля - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9,№10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходяться у місті Києві, у відповідності до проектно-кошторисної документації позивачем за рахунок відповідача. Пунктом 3.3. Договору визначено, що позивач забезпечує закінчення будівництва у строк 8 (вісім) календарних місяця, за умови повного та своєчасного фінансування будівництва відповідачем. Пунктом 2.3. Договору визначено, що вартість будівництва складає 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп. Пунктом 3.4. Договору встановлено, що замовник проводить фінансування будівництва за наступним графіком: · протягом 10 календарних дня після підписання Договору сплачує 40% від вартості будівництва; · решта 60% від вартості будівництва сплачується рівними частками протягом 7 місяців. На виконання зазначених умов договору 11.12.2013 року відповідачем було сплачено позивачеві 10 000,00 грн., що підтверджується відповідним касовим ордером, а позивачем одразу ж було розпочато роботи. Однак, після цього згідно встановленого графіку відповідач жодного разу не проводив фінансування будівництва, мотивуючи несвоєчасну оплату скрутним матеріальним становищем, але від виконання вимог Договору не відмовлялася, постійно відкладаючи сплату наступної частки. Пунктом 5.5. Договору визначено, що після підписання між сторонами акту приймання-передачі розподілу площ, позивач та відповідач підписують попередній договір позички Об'єктів строком на 5 (п'ять) років, а після введення Об'єктів у експлуатацію та отримання витягу з реєстру прав власності на новостворені об'єкти - оформлюють нотаріальний договір на вказаний термін. Так, судом встановлено, що станом на день розгляду справи, позивачем закінчено будівництво нежилої будівлі (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень №1 та №2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та, нежитлової будівлі - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9,№10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходяться у місті Києві, та отримано технічні паспорти на зазначені будівлі. Таким чином, позивачем виконано свої зобов'язання за Договором в повному обсязі. Разом з тим, відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 190000 (сто дев'яносто тисяч) грн. 00 коп. та не має намірів її погашати, у зв'язку з чим позивачем було письмово запропоновано відповідачеві розірвати Договір, але відповідач проігнорував вказане звернення та у двадцяти денний строк не надав вмотивованої відповіді. Згідно пункту 12.5 Договору, у разі коли Сторони Договору не досягли згоди щодо внесення змін або розірвання Договору чи у разі неодержання відповіді в установлений строк з урахуванням часу поштового обігу, зацікавлена Сторона може звернутися до суду. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із змісту зобов'язання. Відповідно до ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем умови Договору виконувалися неналежним чином, а тому підлягає розірванню. Крім того, як зазначав позивач в позовній заяві, відповідач самовільно зайняв нежилу будівлю (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень № 1 та № 2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та нежитлову будівлю - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9,№10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходяться у місті Києві, та до них не допускає власника, яким є позивач. Однак, згідно Договорів купівлі-продажу та актів передачі Об'єктів, позивач є власником - нежитлової будівлі (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень № 1 та № 2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та нежитлової будівлі - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходяться у місті Києві. Позивачем було прийнято рішення провести реконструкцію частини існуючих об'єктів, у зв'язку із чим було укладено Договір про здійснення будівництва нежитлової будівлі з відповідачем. Крім того, на замовлення позивача виготовлено технічні паспорти на будівлі, згідно яких майно має такі показники: нежитлова будівля (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень №1 та №2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та, нежитлова будівля - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходяться у місті Києві. В той же час, судом встановлено, що земельні ділянки під нежитловою будівлею (в літ. «А»), громадського призначення, що складається з груп приміщень №1 та №2, загальною площею 132,4 кв.м., по [ADDRESS], та, нежитлова будівля - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], належать позивачу на законних підставах. Крім того, згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження експерта Бойко М.В. від 05.03.2015 року нежитлова будівля - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], у Оболонському районі м. Києва відповідає вимогам, чинним в галузі будівництва станом на момент складання висновку. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цивільний кодекс України розкриває поняття права власності як сукупність трьох правомочностей власника: права володіння, права користування та права розпорядження. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржене або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи всі докази в сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт набуття права власності на нежитлову будівлю - під кафе (в літ. «А»), що складається з груп приміщень №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10 та №11, загальною площею 349,6 кв.м., по [ADDRESS], що знаходиться у Оболонському районі міста Києва. В решті позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 3654,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial