Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що її чоловіку [PERSON] у 1962 році була надана у користування земельна ділянка для індивідуального будівництва за адресою: [ADDRESS]. Після цього він збудував житловий будинок із господарськими прибудовами, будівництво яких було завершено у 1976 році. Однак право власності у КП БТІ не зареєстрував через незнання законодавства. [INFO] року її чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку за вказаною адресою. Вона за прийняттям спадщини своєчасно не звернулась, однак продовжувала проживати у спірному будинку до теперішнього часу. Крім неї, спадкоємцями першої черги могли б бути її сини - [PERSON] та [PERSON], однак вони померли. Їх спадкоємці відмовляються від прийняття спадщини після їх смерті, тому вона як єдиний спадкоємець за законом просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали та зауважили на те, що до 1992 року не вимагалось введення в експлуатацію житлових будинків при оформленні права власності, тому відсутність реєстрації права власності її чоловіка на будинок не є перешкодою у спадкуванні цього будинку відповідно до закону. Представник відповідача - виконкому Пролетарської районної у м. Донецьку ради у судове засідання не з»явився, надавши до суду заяву із проханням розглядати справу у їх відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що вони бажають оформити своє право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Однак, після цього змінили свою позицію та не заперечували проти визнання права власності на весь будинок за [PERSON], однак мотивів такого рішення не навели. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 09.03.1962 року [PERSON] було надано у користування земельну ділянку для індивідуального будівництва за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією рішення виконкому Пролетарської районної у м. Донецьку ради (а.с.11). У 1975 році [PERSON] збудував на вказаній земельній ділянці будинок із господарськими прибудовами, що підтверджується копією технічного паспорту станом на 1976 рік та копією технічного паспорту станом на 23.10.2013 року (а.с.12-18). Зазначений будинок в експлуатацію введено не було. [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7). Після його смерті спадкоємцем за законом були його сини [PERSON] та [PERSON], а також його дружина [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8), які у встановленому законом порядку до нотаріальної контори не звернулися, однак фактично прийняв спадщину, оскільки продовжували проживати у спірному будинку тобто вступили у фактичне володіння спірним майном, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.20-32). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9), своїх спадкових прав оформити не встиг. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини у вигляді 1/4 частини будинку за адресою: [ADDRESS] звернулися його мати [PERSON], дружина [PERSON], діти - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією відповідної заяви. До теперішнього часу зазначені особи ані свідоцтва про право на спадщину, ані відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва не отримали. Як вбачається з відповіді Третьої Донецької нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, ніхто не звертався. Відповідно положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.), спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути здійснені протягом шести місяців від дня відкриття спадщини. На підставі п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 4 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадщину» передбачений ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою зацікавленої особи або доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у встановлений строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про призначення права на спадкове майно, а не продовження пропущеного строку. Згідно ст.. 1261 Цивільного Кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно ст.. 1269 Цивільного Кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи після смерті свого чоловіка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини лише на рухоме майно (автомобіль та мотоцикл) та отримала свідоцтво про право на спадщину. При цьому з 1986 року до теперішнього часу із заявою про прийняття спадщини у вигляді будинку за адресою: [ADDRESS] взагалі не зверталась. У судовому засіданні представник позивача та позивач [PERSON] наполягали на тому, що звернення до нотаріальної контори не дасть позитивного результату, оскільки право власності на домоволодіння за померлим не було зареєстровано, тому нотаріус, імовірно, відмовить у видачі свідоцтва про право на спадщину. Однак, зі змістю діючого законодавства, яке регулює питання набуття права власності, вбачається, що належність правовстановлюючих документів у спадкодавця на нерухоме майно встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду письмової обгрунтованої відмови нотаріуса у оформленні її спадкових прав, більш того, у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] взагалі не зверталась до нотаріальної контори із питання оформлення спадщини після смерті свого чоловіка у вигляді домоволодіння, що свідчить про порушення нею встановленого законом порядку оформлення спадкових прав, тому суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення її позовних вимог немає. На підставі викладеного, Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed