Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обгрунтував наступними обставинами. Позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Реєстрація відповідача в належній йому на праві власності квартирі та відсутність його за місцем реєстрації тривалий час - не дозволяє позивачу реалізувати його права власника щодо належної йому квартири. Позивач та його представник - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак представника позивача надав заяву, згідно якої позов підтримав та просив суд розглянути справу в його відсутність. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надав. Отже на підставі ст. ст.224 ЦПК України, у разі неявки відповідача,який належним чином повідомленим і від якого не надійшло повідомлення про причини не явки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів,якщо позивач не заперечую проти такого вирішення справи. У разі участі у справах кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку не явки в судове засідання всіх відповідачів. Представник позивача проти заочного рішення не заперечує, наслідки та порядок перегляду заочного рішення розуміє. Таким чином, суд визнав причини неявки відповідача неповажними та ухвалив розгляд справи провести у відсутність відповідача на підставі наявyих у справі доказів. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визначається наступний порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], про що свідчить копія договору купівлі продажу квартири від 13.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та копія витягу з Державного реєстру правочинів № 11571381 від 13 липня 2012 року; № 7884532 від 13 серпня 2013 року. Як вбачається судом із долученого до матеріалів справи акту обстеження житлово-побутових умов від 05 грудня 2013 року, а також пояснень сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] більш ніж один рік не мешкає за адресою: [ADDRESS]. Із долученої до матеріалів справи довідки з відомостями Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Донецькій області від 11 січня 2014 року, відповідач значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач дійсно не мешкає за адресою своєї реєстрації, а саме в квартирі [ADDRESS], суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтована та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved