Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за депозитним договором, в якому просив стягнути з АТ «[PERSON] та Кредит» на його користь 99\~090,0 гривень, що складає еквівалент 3\~900,0 євро; суму втраченої вигоди в 2\~725,22 гривень; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 990,9 гривень; зобовязати відповідача продати позивачу 3900,0 євро та 107,25 євро за курсом НБУ. В обґрунтування позову посилався на наступні обставини. Між сторонами [PERSON] та відповідачем 2 червня 2014 року укладений договір банківського строкового вкладу (депозиту) № 328823/40746/7-14 «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті на суму 3\~900,0 євро до 02 січня 2015 року. Позивач 05 січня 2015 року звернувся до банку з метою повернення внесених коштів, проте відповідач свої зобов'язання з повернення суми депозиту не виконав, посилаючись на неможливість виконати умови договору. В обґрунтування відмови банк посилався на встановлені обмеження згідно із постановою Національного банку України № 160 від 03 березня 2015 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». До сьогоднішнього дня позивач не отримав своїх коштів, з огляду на що звернувся до суду за захистом своїх інтересів. Відповідач у судове засідання не зявився неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, представник якого не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав повністю, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлено, що 02 червня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» укладено шляхом підписання договору-заяви №328823/40746/7-14 договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 7 місяців в іноземній валюті. Згідно з пунктом 1 вказаного договору-заяви вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок 2630.8.041001.002 у сумі 3\~900,0 доларів США на строк з 02 червня 2014 року до 02 січня 2015 року, у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у публічному акціонерному товаристві «Банк «[PERSON] та Кредит», які затверджені згідно з внутрішніми процедурами банку та оприлюднені на офіційному сайті (надалі Основні умови). Відповідно до пункту 2 договору-заяви за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 12,10 %. Нарахування відсотків здійснюється банком в порядку, визначеному п. 4.1.3. Основних умов. Капіталізація процентів нарахованих на вклад не проводиться. Крім того, в п.6 договору-заяви передбачено, що після закінчення строку, визначеного в п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 Основних умов. Відповідно до п.5.2. Основних умов у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Вказану письмову вимогу вкладник зобовязаний надати банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається банком, а другий повертається вкладнику з відміткою банку про отримання письмової вимоги. У встановлений термін позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, втім йому було відмовлено, про що свідчить заява [PERSON], копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно до п.6.3.2. Основних умов, банк зобов'язаний при припиненні дії договору здійснити розрахунок, повернути вкладнику суму вкладу та нараховані проценти в дату повернення вкладу та закрити вкладний рахунок. Банк своїм листом від 10.03.2015 року повідомив позивача про встановлені обмеження видачі готівкових коштів у іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків через каси та банкомати в межах до 15\~000,0 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ відповідно до постанови Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» № 160 від 03.03.2015 року. Відповідачем жодних дій по поверненню депозитного вкладу та відсотків не здійснено. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За правилом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст.ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Враховуючи наведені вище положення закону, у відповідача виник обов'язок щодо повернення вкладу у звязку зі спливом встановленого договором-заявою №328823/40746/7-14 від 02 червня 2014 року строку, проте відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав. Правилом частини 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Починаючи з 02 січня 2015 року (дати повернення коштів, зазначеної в договорі) і до теперішнього часу відповідач не повернув позивачу депозитний вклад та не сплатив суму нарахованих за користування ним процентів, тим самим не виконав своїх зобов'язань за договором. Грошові кошти згідно з договором депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Оцінюючи докази по справі, суд критично ставиться до причин неповернення вкладу, зазначених відповідачем про те, що як на момент виникнення спору, так і на цей час діють постанови Правління НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів в іноземній валюті, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Так, згідно з ч. 1 ст. 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Згідно зі ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Посилання відповідача на постанови НБУ, що обмежують право вкладника на отримання вкладу, протирічить нормам ЦК України, а тому суд повинен застосовувати акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, виходячи із пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов висновку про необхідність застосування в цьому випадку положень статей 1058, 1060 ЦК України, відповідно до яких відмова відповідача у видачі депозиту є незаконною. Встановивши наведені обставини, суд дійшов висновку про невідповідність дій банку вимогам закону та умовам укладеного з банком договору, оскільки відповідно до ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов'язаний повернути вклад зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Судом враховано також те, що, укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Отже, відповідач зобов'язаний повернути суму вкладу у зв'язку із закінченням строку дії договору, а відмова від такої видачі є неправомірною. При цьому, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення коштів у валюті, визначеній у договорі банківського вкладу, а саме: у євро. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором, не суперечить чинному законодавству України. Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача щодо повернення суми вкладу у розмірі 3\~900,0 євро. Офіційний курс НБУ на 10 червня 2015 року встановлено в розмірі 2381,3344 гривень з 100 євро. Відповідно, станом на день постановлення цього рішення сума стягнення за курсом НБУ є еквівалентною 92\~872,0416 гривням України, що має бути враховано під час визначення належного до стягнення судового збору. Втім, суд має відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення втраченої вигоди, а також щодо зобовязання банку продати йому 3\~900,0 євро, оскільки такі вимоги є недоведеними та не ґрунтуються на вимогах закону. Зокрема, позивачем не доведено, з яких міркувань та розрахунків сторона виходила під час визначення розміру упущеної вигоди, в чому полягала доведена ймовірність отримання такого доходу, які реальні дії нею було вчинено для отримання такого майбутнього доходу тощо. В частині зобовязання відповідача продати іноземну валюту суд має врахувати, що задоволення вимог про стягнення суми вкладу в валюті зобовязання виключає можливість задоволення цих вимог як таких. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 928,72 гривень.

Outcome: partial