Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] помер чоловік позивача, [PERSON], на момент смерті якого залишилось спадкове майно, що складається з [ADDRESS]. Зазначала при цьому, що 15 березня 2011 року [PERSON] склав заповіт на вказану квартиру, яку заповідав [PERSON], який після смерті [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за заповітом. Оскільки [PERSON] її син, то позивачка подала до нотаріальної контори заяви про відмову від обов'язкової долі у спадщині на користь [PERSON] Однак рішенням суду від 26 грудня 2012 року було визнано нікчемним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] Після набуття законної сили вказаним рішенням вона 25 січня 2013 року подала до нотаріальної контори заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку спадкового майна спадкодавця, [PERSON] Натомість позивачці нотаріусом було відмовлено у здійсненні нотаріальних дій. Згодом на підставі рішення суду від 3 лютого 2014 року були визнані недійсними раніше подані нею заяви до нотаріальної контори про відмову від частки у спадщині після смерті [PERSON] Вказувала, що згадані заяви нотаріусу нею були написані за умови наявності заповіту на спадкове майно на її сина, тому не можуть свідчити про безумовну відмову позивачки від спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Оскільки позивачу нотаріус у листі від 26 січня 2015 року повідомив про не прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], то вона повторно подала до нотаріальної контори заяву від 9 лютого 2015 року про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Однак оскільки після цього нотаріус знову відмовив у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] вона змушена була звернутись до суду, бо відповідачі не визнають її право на спадщину після смерті [PERSON] Вважаючи, що строк подання нею заяви про прийняття спадщини не був пропущений, бо право на спадкування за законом у неї виникло після визнання заповіту [PERSON] недійсним, та при наявності відмови нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, просила суд визнати за нею право на спадкування за законом після смерті [PERSON] із зобов'язанням 4-ї маріупольської державної нотаріальної контори видати їй свідоцтво про право на 1/3 частку спадщини в вигляді ? частини [ADDRESS]. В ході розгляду справи [PERSON], не змінюючи обґрунтування поданого позову, уточнила заявлені нею раніше позовні вимоги, внаслідок чого просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частку спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], та яке складається з ? частини [ADDRESS]. Від позивачки, [PERSON], надійшла заява з проханням вирішити вказаний спір у її відсутність за участі її представника, [PERSON], наполягаючи при цьому на задоволенні поданого позову. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні повністю підтримав уточнені позовні вимоги [PERSON], наполягаючи на їх задоволенні та надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник позивача, який діє на підставі договору, [PERSON], підтримуючи заявлений позов, зазначав, що [PERSON] не пропустила строк для подання заяви для прийняття спадщини після смерті [PERSON] за законом на 1/6 частку [ADDRESS], оскільки у неї таке право виникло лише 5 січня 2013 року, дати набуття рішенням суду про визнання заповіту недійсним чинності, якою протягом передбаченого з цією дати строку було подано відповідну заяву до нотаріальної контори з метою прийняти спадщину після смерті [PERSON] Зазначав також, що право на спадщину за законом у позивача виникло внаслідок скасування заповіту померлого, складеного на користь [PERSON] Натомість внаслідок відмови нотаріальної контори видавати позивачу свідоцтво про право на спадщину, то [PERSON] змушена була звернутись до суду для захисту свого права. На підставі переліченого просив суд задовольнити позов повністю. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], у судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представник відповідачів, яка діє на підставі довіреностей, [PERSON], у судовому засіданні заперечуючи проти задоволення поданого позову вказувала, що позивачка була заздалегідь обізнана у недійсності заповіту [PERSON], за яким останній заповідав усе своє майно [PERSON], бо відмовилась від своє частки у спадщині на користь [PERSON] Зазначала, що позивачка не мешкала із померлим чоловіком останні 20 років до його смерті, тому не має прав на його майно. Натомість відповідачки за законом набули право на спадщину після смерті [PERSON], тому мають право володіти 1/2 часткою [ADDRESS]. При цьому не заперечуючи саме право позивача на спадкування майна померлого, гадала, що нема підстав для надання позивачу додаткового строку на прийняття спадщини після смерті [PERSON] Просила суд відмовити у задоволенні позову. Згідно письмових заперечень представника відповідачів, [PERSON], вбачається, що не визнаючи заявлені вимоги [PERSON], [PERSON] посилалась на те, що відповідачі не заперечують право позивачки на спадкування після смерті [PERSON] за законом. Однак зазначає, що позивачка не ставить питання про необхідність надання їй додаткового строку про прийняття спадщини або про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] для захисту свого права. Не погоджувалась із тим, що позивачка подала заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк, бо такі заяви від 25 січня 2013 року та від 9 лютого 2015 року були подані [PERSON] вже після закінчення шестимісячного строку після смерті [PERSON] На підставі переліченого погоджувалась із правомірністю відмови нотаріусу в видачі свідоцтва позивачці у праві на спадщину [PERSON] Таким чином, оскільки [PERSON] фактично відмовилась від спадщини після смерті [PERSON] у шестимісячний строк після його смерті, то просила суд відмовити у задоволенні поданого позову в повному обсязі. Представник відповідачів, яка діє на підставі договору, [PERSON], заперечуючи проти задоволення уточнених позовних вимог [PERSON], вказувала, що у теперішній час неможливо рішенням суду визнавати право [PERSON] на спадкове майно [PERSON], оскільки не втрачена можливість прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину у передбачений законом порядок, тобто через нотаріальну контору в разі встановлення факту спільного проживання із померлим на момент його смерті або в разі надання додаткового строку для прийняття спадщини. Натомість зазначала, що [PERSON] пропустила передбачений законом строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] Таким чином, вважаючи, що спадкові права позивача не порушені, то просила суд відмовити у задоволені позову. Від представників третьої особи, Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, до суду надійшла заява з проханням вирішити вказаний спір у їх відсутність. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає заявлений позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого [INFO] Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 466 від [INFO] (а. с. 76). Згідно свідоцтва про одруження, актовий запис № 1924 від 25 жовтня 1975 року, виданого Міським відділом РАЦС міста Орел 25 вересня 1975 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 25 вересня 1975 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище «[PERSON]» (а. с. 12). Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року, яке набуло чинності, було визнано нікчемним заповіт, складений 15 березня 2011 року [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, Бодягіною І. І., 15 березня 2011 року, реєстр № 913, на користь [PERSON] (а. с. 39-44). Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 3 лютого 2014 року, яке набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області від 3 квітня 2014 року, було визнано дійсним договір купівлі-продажу (біржовий контракт) № 2736 квартири [ADDRESS], укладений 17 жовтня 1994 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований 12 травня 2011 року в Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним № 41697. Також цим рішенням суду було визнано недійсними заяви [PERSON] № 989, № 990 від 19 травня 2011 року на ім'я державного нотаріуса Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, Демко М. Л., про відмову від обов'язкової долі у спадщині та відмову від права у спільній сумісній власності подружжя. Крім цього за [PERSON] цим рішенням було визнано право власності у спільній сумісній власності подружжя на 1/2 частку квартири [ADDRESS] (а. с. 20-27, 28-29, 73). На підставі технічного паспорту на [ADDRESS], а також витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 12 травня 2011 року вбачається, що загальна площа вказаної однокімнатної квартири складає 23,5 кв. м., а житлова площа - 12,3 кв. м. (а. с. 69-71, 72). На підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) в разі визнання заповіту недійсним право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК. При цьому згідно до ч. 5 ст. 1257 ЦК в разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. На підставі ч. 3 ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. На підставі ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст. 1267 ЦК частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі ст. 1272 ЦК, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Однак за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів оглянутої в судовому засіданні спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] вбачається наявність заяв від [PERSON] та від [PERSON], доньок померлого спадкодавця, від 26 травня 2011 року № 1039 та № 1040 про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], що також вбачається з постанови нотаріусу від 29 січня 2013 року та було встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2012 року (а. с. 41, 63). Таким чином суд встановив, що відповідачі, [PERSON] та [PERSON], прийняли спадщину після смерті [PERSON] Згідно довідки від 26 лютого 2013 року Приватного підприємства «Ваш Двір» вбачається, що за свідченнями сусідів [PERSON] мешкає, починаючи з березня 2011 року по [ADDRESS], в тому числі мешкала на момент смерті [INFO] [PERSON] разом із останнім за цією адресою (а. с. 16). Жодними доказами факт проживання позивачки із [PERSON] на момент його смерті ані відповідачами, ані їх представниками не було спростовано в суді. На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оглянувши в судовому засіданні надані нотаріальною конторою матеріали спадкової справи щодо померлого [INFO] [PERSON], суд пересвідчився у наявності заяви від 25 січня 2013 року позивачки, [PERSON], з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна спадкодавця, яке складається з 1/2 частки [ADDRESS] (а. с. 30-32). Відповідно до постанови від 29 січня 2013 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою при розгляді заяви позивачки від 25 січня 2013 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину майна, що залишалось після смерті [INFO] [PERSON], яке складається з ? частки [ADDRESS], [PERSON] було відмовлено на підставі того, що за ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 жовтня 2011 року було накладено заборону вчиняти дії щодо вказаного спадкового майна; що відсутні правовстановлюючі документи на вказану квартиру та що [PERSON] відмовилась від спадщини за законом у шестимісячний строк (а. с. 63). Згідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 вересня 2014 року, яка набула чинності, було скасовано заборону Четвертій маріупольській державній нотаріальній конторі вчиняти дії з оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а. с. 38). Натомість відповідно до листа Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 26 січня 2015 року позивача було повідомлено, що від нього не надходило заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а. с. 13). Також з матеріалів вказаної спадкової справи вбачається наявність ще однієї заяви [PERSON] від 9 лютого 2015 року про прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] (а. с. 33). Однак згідно листа представників Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2015 року вбачається, що в матеріалах спадкової справи, заведеної вказаною нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON], наявна заява, подана у передбачений шестимісячний строк від [PERSON] про відмову від спадщини померлого, яка була визнана однак рішенням суду недійсною, що свідчить про те, що [PERSON] не прийняла спадщину, бо не була зареєстрована із померлим на момент його смерті та заяв про прийняття спадщини не подала протягом 6 місяців після відкриття спадщини. Також було екомендовано позивачу звернутись до суду із заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини або про визнання факту її проживання із спадкодавцем на момент смерті [PERSON] (а. с. 14). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що у позивачки відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, бо останній було неодноразово відмовлено нотаріусом в оформленні права на спадщину, суд вважає, що [PERSON] правомірно звернулась до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадщину. Суд, вирішуючи наявний спір, зазначає, що [PERSON] прийняла фактично спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO], зважаючи на наступне. Так внаслідок визнання заповіту померлого [PERSON] на користь [PERSON] недійсним позивачка набула в часу такого визнання рішенням суду право на спадкування за законом на загальних підставах. При цьому законодавцем не визначено строку необхідного для подання заяви для прийняття спадщини в разі визнання заповіту недійсним вже після спливу передбаченого законом шестимісячного строку для подання заяви до нотаріусу про прийняття спадщини після відкриття спадщини. Виходячи з аналогії закону, суд вважає, що у такому разі спадкодавцю, який не висловився щодо свого права на спадкування у шестимісячний строк після відкриття спадщини, повинен надаватись строк тривалістю у шість місяців після визнання заповіту недійсним для подання заяви про прийняття або неприйняття спадщини. При цьому суд відхиляє посилання представників відповідачів на необхідність звернення [PERSON] із позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини, як такої, що пропустила шестимісячний строк з поважної причини, оскільки в позивачки право на спадкування майна померлого [PERSON] фактично виникло після ухвалення рішення суду від 26 грудня 2012 року про визнання заповіту [PERSON], який помер [INFO], на користь [PERSON] недійсним, тому як такого пропуску строку у цьому випадку немає. Тим більше [PERSON] вже було подано заяви від 25 січня 2013 року та від 9 лютого 2015 року до нотаріусу про прийняття спадщини після смерті [PERSON], тому надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини втрачає сенс. Враховуючи, що заява позивачки від 19 травня 2011 року про відмову від обов'язкової долі у спадщині за рішенням суду від 3 лютого 2014 року була визнана недійсною, то шляхом подання після набуття рішенням суду про визнання заповіту [PERSON] недійсним заяви про видачу їй свідоцтва про право на спадщину [PERSON] фактично висловила своє бажання прийняти спадщину спадкодавця, яка складається з ? частки [ADDRESS]. На підставі переліченого, зважаючи, що [PERSON] у подальшому не відмовилась від своєї частки на спадкове майно після смерті [PERSON], факт проживання позивачки із спадкодавцем на момент смерті якого також не було спростовано в суді, то суд дійшов висновку, що [PERSON] прийняла спадщину [PERSON], яка складається з 1/3 частки від ? частини [ADDRESS]. За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином суд вважає встановленим у судовому засіданні, що [PERSON] набула права власності на 1/6 частину [ADDRESS] в порядку спадкування за законом внаслідок смерті [PERSON] , тому з метою реалізації спадкових прав позивачки суд дійшов висновку про необхідність задоволення уточнених вимог [PERSON] Враховуючи, що при подані позовної заяви до суду [PERSON] була звільнена за законом від сплати судового збору, а за змістом ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду або вирішення справи, то на підставі переліченого та ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 487,20 грн., тобто по 243,60 грн. з кожної.

Outcome: approved