Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування вимог, посилався на те, що спільне проживання неможливе через складні взаємини, що привели до взаємного відчуження і втрати поваги один до одного, крім того, позивач і відповідачка спільно не проживають та господарства не ведуть, подружні відносини не підтримують з серпня 2018р. Від позивача та його представника надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.42,66). Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що позов не визнає, оскільки вважає, що це тимчасовий розлад в сім`ї та конфлікти між нею ї чоловіком викликані випадковими причинами, вимоги позивача необґрунтовані серйозними мотивами небажання продовжувати шлюб (а.с.19). Крім того, відповідачка надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.67). Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07 жовтня 2006 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] (а.с. 4). Сім`я існує формально, подальше збереження сім`ї не можливо, оскільки відповідач разом з позивачкою спільно не проживають та господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують з серпня 2018р. Майновий спір відсутній. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , 2007р.н., який після припинення шлюбних відносин залишається проживати з матір`ю. У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2, ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вільна згода подружжя на шлюб поширюється не тільки під час його укладання, а й на весь час перебування в шлюбі. Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд не приймає до уваги посилання відповідачки на те, що це лише тимчасовий розлад в сім`ї, оскільки судом встановлено, що з серпня 2018 року подружжя припинило підтримувати шлюбні стосунки, спільно не проживають та господарства не ведуть. За тих самих підстав відповідачці було відмовлено в задоволенні заяви про надання строку на примирення, оскільки з серпня 2018 року до часу постановлення рішення позивач не бажає відновлювати сімейні відносини, отже збереження сім`ї суперечить його інтересам, що згідно вимог СК України не допускається. Таким чином, відмова суду в задоволенні позову буде вважатись фактичним примушуванням жінки та чоловіка до шлюбу, що є недопустимим, оскільки шлюб ґрунтується на вільній і повній згоді чоловіка ті жінки. Суд також не приймає посилання відповідачки на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН № 1386 (ХІV) від 20.11.1959р., оскільки розірвання шлюбу між подружжям ніяким чином на права батьків щодо виховання, спілкування, утримання дитини, тощо не впливає та не може вважатися, що дитина буде позбавлена батьківського піклування. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі ст.ст. 24, 56, 110-112 СК України,

Outcome: approved