Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування частини квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2016 року між відповідачами було укладено договір дарування частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., за реєстровим № 368. Вважає, що даний договір вчинено без наміру створення правових наслідків та був укладений з метою уникнення виконання за рахунок предмету договору судового рішення у справі № 756/217/15-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості. Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., за реєстровим № 368 та скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30.03.2016 року № 17:07:04 внесеним приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 29022935 від 30.03.2016 року № 17:14:01 посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. 24.04.2018 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог обґрунтовуючи це тим, що вищевказана квартира була передана [PERSON] у власність [PERSON] з метою виконання обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей, які залишились проживати з [PERSON] після розірвання між ними шлюбу. Зазначив, що на момент укладення оспорюваного договору не існувало жодних обтяжень чи заборон, що свідчило про можливість [PERSON] розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вважає, що твердження позивача про укладення [PERSON] оспорюваного договору з метою уникнення виконання рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості припущенням, оскільки договір дарування було укладено 30.03.2016 року, а рішення у справі про стягнення з останнього заборгованості було ухвалено 12.08.2016 року. Вважає, що ані позивач, ані відповідач не могли знати про результати розгляду справи про стягнення заборгованості, а тому укладенням оспорюваного договору [PERSON] не мав на меті ухилення від виконання рішення суду в майбутньому. 03.05.2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі з тих самих підстав, які навів відповідач [PERSON] у своєму відзиві. 26.09.2018 року представником позивача подано відповідь на відзиви, в якому позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, зазначив, що оспорюваний договір дарування не містить посилань, що метою укладення такого договору є обов`язок [PERSON] подарувати 1/2 частину вищевказаної квартири [PERSON] , а остання, в свою чергу, зобов`язувалась не стягувати з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Зазначив, що за оспорюваним договором право власності на 1/2 частину квартири переходило безпосередньо до [PERSON] та жодним чином не стосувалось їх дітей, а отже вважає, що лише дитина може бути власником нерухомого майна, яке є предметом договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на рухоме майно, який між сторонами укладено не було. Вважає, що даний договір не мав на меті на реальне настання обумовлених наслідків, на які посилаються відповідачі у своїх відзивах на позовну заяву, оскільки даний договір не припиняв право [PERSON] на стягнення аліментів. Крім того зазначив, що після розірвання шлюбу та передачу [PERSON] 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у власність [PERSON] , відповідач [PERSON] продовжував проживати у вказаній квартирі до 16.01.2017 року, хоча шлюб між відповідачами було розірвано 26.04.2016 року, що на думку позивача підтверджує факт того, що попри розірвання шлюбу та дарування частини квартири, [PERSON] продовжував фактично володіти та користуватися подарованим майном. 31.01.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що 28.03.2016 року між відповідачами була укладена угода, згідно якої [PERSON] з метою виконання обов`язку по утриманню дітей зобов`язується подарувати [PERSON] 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , а остання, в свою чергу, зобов`язується не стягувати з [PERSON] аліменти на утримання спільних дітей. Вважає, що укладений договір дарування був спрямований на виконання вказаної угоди та настання реальних правових наслідків. Щодо посилань позивача на продовження проживання [PERSON] у вищевказаній квартирі зазначив, що він дійсно до 22.01.2018 року був зареєстрований за вказаною адресою, проте фактично за нею не проживав. Змінити зареєстроване місце проживання [PERSON] не мав можливості, оскільки власник майна, яке він орендував для житла не надавав такого дозволу. 06.02.2019 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Остафійчук М.В. надійшли заперечення, в яких підтвердила обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву та просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 04.12.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на пояснення представника [PERSON] , в яких зазначив, що посилання представника [PERSON] - адвоката Квашук О.М. на те, що позивач не є заінтересованою особою, а отже не може бути позивачем у справі про визнання недійсним договору дарування між відповідачами зазначив, що банк є заінтересованою особою в даній справі, а твердження представника відповідача безпідставні. Крім того зазначив, що на фіктивність вказаного договору вказує те, що [PERSON] відчужив належну йому частину квартири вже після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, дана частина відчужена близькому родичу та на підставі безвідплатного договору а також те, що у [PERSON] було відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. 13.02.2020 року від представника [PERSON] - адвоката Квашук О.М. надійшли заперечення на відповідь на пояснення від 04.12.2019 року, в яких просить не брати до уваги доводи, викладені у вказаних поясненнях та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки твердження позивача про відчуження 1/2 частини квартири близькому родичу є безпідставним, оскільки на момент укладення даної угоди між сторонами були відсутні шлюбні відносини та наявна судова справа про розірвання шлюбу. 10.02.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Попова Р. надійшли письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості скасовано та направлено на новий розгляд за нововиявленими обставинами, а тому відсутні підстави для задоволення даної позовної заяви. Представники позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити її в повному обсязі. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у її задоволенні в повному обсязі. Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 жовтня 2011 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 07 жовтня 2011 року між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 03 вересня 2013 року [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] /Поручитель, надала нотаріально засвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки з АТ «Ощадбанк» в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн. Згідно з договором поруки Поручитель приймає на себе зобов`язання відповідати перед Кредитором за виконання ПП «Спецзовнішкомплект», як боржником його зобов`язання за кредитним договором всім належним Поручителю майном, у тому числі майном, що знаходиться в спільній, в т.ч. сумісній власності. При цьому [PERSON] в заяві підтвердила, що з умовами договору поруки ознайомлена, жодних заперечень та непорозумінь щодо тлумачення його положень не має. 05 вересня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №4, згідно якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 05 вересня 2013 року між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. На момент укладення вказаних вище договорів [PERSON] була співзасновником ПП «Спецзовнішкомплект» і у протоколах №29/09/11, №2/29/11-11 від 29.09.2011 та №02/09/2013 від 02.09.2013 уповноважувала директора ПП «Спецзовнішкомплект» підписати з АТ «Ощадбанк» кредитні договори та договори поруки. Згідно із п.п. 1.1 та 2.1 Договорів поруки передбачено, що Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником Зобов`язання за Кредитними договорами, а також додатковими договорами до них, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення Позичальником виконання Зобов`язання або будь-якої його частини Кредитор має право вимагати від Поручителя виконання Зобов`язання Позичальника перед Кредитором згідно з умовами Кредитних договорів, в порідку, передбаченому цими Договорами. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] були обізнані про солідарну відповідальність Поручителя, в тому числі але не виключено строки та графік погашення, і відповідно розуміли наслідки для Поручителя у випадку невиконання Позичальником/ПП «Спецзовнішкомплект» зобов`язання за вказаними вище кредитними договорами. У подальшому, свої зобов`язання щодо належного виконання умов Кредитних договорів ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало і АТ «Ощадбанк» подав до Оболонського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаними вище кредитними договорами. Ухвалою Оболонського районного суду від 22.01.2015 було відкрито провадження у справі № 756/217/15-ц. 09.02.2015 АТ «Ощадбанк» були направлені ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] вимоги про усунення порушення зобов`язань, де Банк вимагав сплатити заборгованість за кредитними договорами у повному обсязі. Однак, вказані вимоги з боку ПП «Спецзовнішкомплект» та [PERSON] виконані не були. У зазначених вимогах повідомлено [PERSON] , зокрема, про те, що ПП «Спецзовнішкомплект» неналежним чином виконало свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої розраховано станом на 01.02.2015. 17.03.2016 Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області відкрито провадження у справі №2/401/471/16 за позовом [PERSON] до ВАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» про визнання договору поруки недійсним. 30.03.2016 між [PERSON] /Дарувальник та [PERSON] /Обдаровувана, було укладено договір дарування частини квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 368. У силу п. 1 Договору дарування Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваної, а остання приймає Ѕ (одну другу) частину квартири за номером [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 874131280000. Відповідно до ч. 3 Договору дарування частина квартири, яка дарується, належить Дарувальнику на підставі договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 16.03.2016 та зареєстровано в реєстрі за № 278. Право власності на Ѕ частину квартири за Дарувальником зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.03.2016, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 55266385 від 16.03.2016, виданою державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. Номер запису про право власності - 13718832. На момент укладання цього договору відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.04.2016, тобто відповідачі були членами сім`ї. Доказів того, що на цей момент шлюбні відносини між ними були припинені суду не надано. Сам факт перебування в провадженні суду справи про розірвання шлюбу не спростовує факту наявності шлюбних відносин. Таким чином, на думку відповідачів [PERSON] та [PERSON] прийняття Обдаровуваною від Дарувальника Ѕ частини квартири свідчить про те, що передача майна за договором дарування відбулась, а так само свідчить про реальне настання правових наслідків, що були обумовлені цим договором. Крім того, правова природа укладеного між відповідачами договору дарування та визначені в ньому істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які визначають порядок укладення даного виду договору, оскільки, відповідач/ [PERSON] , як Обдаровувана за спірним договором дарування набула право власності на дарунок: об`єкт житлової нерухомості - Ѕ (одна друга) частини квартири за номером [ADDRESS] , що підтверджується реєстрацією речового права - права власності за даною особою на зазначений об`єкт нерухомого майна, який згідно відомостям, зазначеним в тексті самого договору дарування (п.4 Договору) на момент укладення договору дарування під забороною (арештом) не перебував. На час укладення 30.03.2016 договору дарування право власності на спірну квартиру ніким не оспорювалося, під арештом та забороною, в іпотеці квартира не перебувала, рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача АТ «Ощадбанк» грошових коштів також не було, у зв`язку з чим були відсутні підстави для заборони її власнику - відповідачу [PERSON] розпоряджатися належним йому майном та вчиняти щодо нього (майна) будь-які угоди. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] вважають безпідставними доводи позивача про те, що укладення спірного договору дарування порушує його (позивача) права. В свою чергу, звертаючись до суду з зазначеним позовом АТ «Ощадбанк» просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 30.03.2016 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, та зазначаючи як на підстави позову, що зазначений договір дарування спірної квартири вчинено фіктивно, з метою приховати Ѕ частину квартири від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з [PERSON] . Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230,50 грн. - 3 % та інфляційні втрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу [PERSON] було задоволено повністю та скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року. Загальна сума стягнутої заборгованості з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» становить 101 544 052,34 грн. Постановою від 30 листопада 2017 року державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва 13 жовтня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 101 544 052,34 грн. За даними департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень від 11.03.2018, в матеріалах виконавчого провадження ВП № 55279016, боржником рішення в добровільному порядку не виконано, кошти з боржника - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у примусовому порядку не стягувались, зареєстрованого майна за боржником не виявлено. Відповідно до пояснень позивача рішення про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» не виконано. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує те, що: [PERSON] відчужив Ѕ квартири після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, а також після отримання ним вимог банку щодо наявності простроченої заборгованості ПП «Спецзовнішкомплект» та необхідність її погашення; Ѕ квартири відчужена на підставі безвідплатного договору і на користь близького родича -дружини; після відчуження спірної Ѕ частки квартири у [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед АТ «Ощадбанк». На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10 травня 2016 року справа № 912/1543/16 та від 29 червня 2016 року справа № 912/1542/16 стягнуто з ПП «Спецзовнішкомплект» на користь АТ «Ощадбанк» 76 540 230,68 грн та відповідно 23 410 712,59 грн. Дане рішення не виконано, відносно ПП «Спецзовнішкомплект» порушено справу про банкрутство та триває ліквідаційна процедура. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний договір дарування Ѕ частки квартири уклали сторони, що є членами сім`ї, які не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича/дружини, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). [PERSON] /Боржник (дарувальник), який відчужує Ѕ частку квартири на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, на думку суду, діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Щодо скасованого судового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц, яке на думку представника [PERSON] було основною підставою для звернення Банку із позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, то суд зазначає наступне. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.11.2020 у справі №756/217/15-ц (провадження №8/756/13/20) заяву [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення заборгованості було задоволено. Рішення від 12.08.2016 у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу в порядку загального позовного провадження, у підготовче судове засідання. Тож, на момент винесення рішення у даній справі, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц було скасовано. Проте, суд зауважує, що в даному випадку немає значення яке у майбутньому буде прийняте у справі 756/217/15-ц рішення, оскільки в даній справі має значення період подання банком позову про стягнення та відповідно обізнаність [PERSON] щодо існування непогашеної кредитної заборгованості, зокрема про існування судової справи № 756/217/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення 101 544 052,34 грн. Саме ця обізнаність, на думку суду, і спонукала [PERSON] укласти оспорюваний Договір із своєю дружиною. Більш того, суд бере до уваги, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 № 756/217/15-ц рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині позовних вимог. Стягнуто з [PERSON] на корить АТ «Ощадбанк» 9 626 230,50 грн - 3% та інфляційні втрати. Таким чином, рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 № 756/217/15-ц на момент задоволення позовних вимог АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним договору не було скасоване та відповідно було чинне. Навіть при наявності скасованого рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц, Апеляційний суд м. Києва в своєму рішенні від 16.11.2016 № 756/217/15-ц підтвердив правомірності банком нарахування суми заборгованості та стягнення із [PERSON] 9 626 230,50 грн - 3% та інфляційні втрати. Щодо угоди укладеної між [PERSON] та [PERSON] від 28.03.2016, то суд зауважує наступне. Пунктом 1 Угоди передбачено, що в зв`язку з розглядом в суді справи про розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недосягнення примирення, враховуючи, що діти залишаються разом із матір`ю, з метою виконання обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей [PERSON] зобов`язувався подарувати [PERSON] свою Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Угоди зазначено, що [PERSON] зобов`язується, після виконання [PERSON] обов`язку передбаченого в п. 1 даної Угоди, не стягувати з [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. У відзиві [PERSON] зазначає, що подарована ним Ѕ квартири своїй дружині [PERSON] була з наміром створення правових наслідків і цих наслідків досягнуто, а саме передано останній одну другу частину квартири у власність. Крім того, договір дарування частини квартири було укладено з метою виконання Відповідачем 1 обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей (ст. 181 Сімейного кодексу України), які залишаються проживати разом з матір`ю (Відповідач 2).Частинами 1, 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На сьогоднішній день, умови угоди від 28.03.2016 сторонами виконано, а саме: [PERSON] подаровано [PERSON] Ѕ частину квартири, а [PERSON] не стягуються з [PERSON] аліменти на утримання дітей. Однак, суд вважає, що укладений Договір дарування Ѕ частини квартири за своєю природою та з урахуванням Сімейного кодексу України, не звільняє [PERSON] від обов`язків сплачувати аліменти на дітей, з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 190 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачами укладено договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , доказів оримання дозволу від органу опіки та піклування на укладення такого договору. В Договорі дарування не згадується та не робиться посилання, що метою укладення такого договору була Угода, якою [PERSON] взяв на себе обов`язок подарувати Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] не стягувати з [PERSON] аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Крім того, відповідно до п. 2 ст. 190 Сімейного кодексу України зазначено, що за договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Однак, за Договором дарування Ѕ частини квартири право власності на предмет договору перейшло безпосередньо до [PERSON] та жодним чином не стосувалося їхніх дітей. Тож, вказана вище стаття закріплює, що лише дитина може бути власником або співвласником (на праві спільної часткової власності) нерухомого майна яке є предметом договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. Відтак Договір дарування не лише не може звільняти [PERSON] від обов`язків сплачувати аліменти на дітей, а й жодним чином не може стосуватися самого питання аліментів оскільки діти не ставали власниками чи співвласниками з [PERSON] на предмет Договору дарування а саме на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] /Орендодавець та [PERSON] /Орендар 16.01.2017 договір оренди житла від 16.01.2017, у силу якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в користування для проживання житловий будинок загальною площею 47,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.1 Договору оренди) не свідчить про те, що [PERSON] змінено його місце проживання з квартири [ADDRESS] на орендований будинок. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» (далі - Закон) передбачено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/пересування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 6 Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Більш того, згідно з даними паспорта [PERSON] , останній був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , саме 12.01.2018, а 22.01.2018 місцем проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Крім того, за клопотанням позивача судом було витребувано від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області наступні документи: -роздруківку/копію заяви-анкети [PERSON] для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (форма - 8099 ВЦОД № 2 УПГР ГУДМС України в м. Києві); -роздруківку/копію облікової картки на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон (форма - М20) . У відповідь на запит суду, такі документи були надані та судом було встановлено, що [PERSON] було заповнено заяву-анкету № 8073030 від 11.12.2017 та облікову карту на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон та скріплено особистим підписом. В обох цих документах, місцем проживанням [PERSON] вказує адресу: [ADDRESS] . Суду не надано доказів, які б вказували про те, що внаслідок укладання договору дарування частини квартири відповідач [PERSON] залишив цю квартиру у розпорядження обдаровуваної дружини і не проживав більше у ній. Показання допитаних свідків щодо проживання [PERSON] у певний період в м.Світловодьку та м.Кіровограді (Кропивницькому) також не доводять того, що [PERSON] після укладення договору дарування змінено постійне місце проживання. Отже, суд визнає обґрунтованою вимогу про визнання спірного договору дарування недійсним. Вимога про скасування запису про право власності на Ѕ частку спірної квартири є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування, узгоджується з положеннями ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і підлягає задоволенню.

Outcome: approved