Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» належні до виплати суми при звільненні у розмірі 78250,41 гривень, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 гривень В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 24 листопада 2009 року був прийнятий на роботу до АТЗТ «Харківський коксовий завод», 15 березня 2011 року назву роботодавця змінено на ПАТ «Харківський коксовий завод», 01 жовтня 2019 року позивач був звільнений за власним бажанням через невиконання роботодавцем умов колективного договору в частині виплати заробітної плати. При звільненні позивач отримав розрахунковий листок за серпень 2019 року, де вказана сума заборгованості за час працевлаштування у розмірі 50288,33 гривень, проте позивач фактично працював ще місяць, розрахунок за який не був проведений і кошти не були виплачені. У зв`язку з ненаданням відповідачем інформації про загальний розмір належних до виплати при звільненні сум, позивачем самостійно здійснений розрахунок, відповідно до якого заробіток за вересень 2019 року складає 12572,08 гривень, крім того виплата за вислугу років за період з 2016 року по 2018 рік становить 15390,00 гривень. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 78250,41 гривень, з яких - заборгованість згідно розрахункового листа за серпень 2019 року - 50288,33 гривень, обчислена позивачем заборгованість за вересень 2019 року - 12572,08 гривень та виплата за вислугу років за період з 2016 по 2018 роки - 15390,00 гривень. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 березня 2020 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки позивача серії [NUMBER] , наказом № 262 від 24.11.2009 року [PERSON] прийнятий на роботу в АТЗТ «Харківський коксовий завод» на посаду заступника начальника відділу охорони середовища тимчасово на 2 місяці. Наказом № 17-к від 25.01.2010 року позивач переведений на постійну роботу у відділі охорони середовища заступником начальника відділу. 15 березня 2011 року АТЗТ «Харківський коксовий завод» перейменовано на ПАТ «Харківський коксовий завод». 01.10.2019 року наказом № 190-к від 01.10.2019 року позивач звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідачем не виконувались умови колективного договору в частині оплати праці, у зв`язку з чим на час звільнення утворилася заборгованість із заробітної плати. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданого позивачем розрахункового документу за серпень 2019 року станом на 01 вересня 2019 року заборгованість підприємства перед співробітником складає 50288,33 гривень, у тому числі заборгованість за травень 2019 року в сумі 12331,89 гривень, червень 2019 року - 10879,95 гривень, липень - 14620,12 гривень. Судом встановлено, що в порушення вищевказаних положень КЗпП України підприємство не провело з працівником остаточний розрахунок належних до сплати сум при звільненні. При таких обставинах, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 50288,33 гривень. Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вересень 2019 року та виплату за вислугу років за період 2016-2019 роки, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі за вересень 2019 року та заборгованості з виплати доплати за вислугу років за 2016-2019 року станом на час звільнення, розрахунок заборгованості здійснений позивачем власноручно. Суд не вважає здійснений позивачем розрахунок остаточного розрахунку належним та допустимим доказом та критично ставиться до посилання позивача на ухилення відповідача від надання відповідних відомостей про розмір остаточного розрахунку при звільненні. При цьому суд зазначає, що з початку 2000-х років в Україні ведеться персоніфіковий облік і його дані в повній мірі вказують на наявність всіх виплат працівнику та їх види. Позивачем таких даних суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів не заявлялося. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме - з відповідача на користь держави стягується судовий збір за ставкою, встановленою в 2019 році для позовних вимог майнового характеру. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витрачеюним адвокатом на виконання відповідних робіт (надання .послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги,оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано договір про надання правової допомоги від 26.11.2019 року, акт приймання-передачі послуг від 31.01.2020 року, детальний опис робіт, виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги, проте відсутні будь-які документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення вказаних витрат через їх недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: partial