Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив суд зобов'язати директора ТОВ «МЕТІНВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» звільнити його з посади фінансового директора на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, здійснити відповідний запис у трудовій книжці та видати її; встановити період роботи повний робочий час, встановлений в установі, при фактичному виконанні роботи під час відряджень в період праці на умовах неповного робочого часу в листопаді-грудні 2015 року; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за листопад 2015 року в розмірі 2 055,99 гривень, за грудень 2015 року - 861,23 гривень, грошову компенсацію за невикористану відпустку період з 2014 про 2016 роки в розмірі 68767,61 гривень; стягнути вихідну допомогу при звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в розмірі 101 038 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 01.02.2016 року по день прийняття судом рішення. До початку розгляду судом справи позивач своєю заявою від 23.03.2016 року про збільшення розміру позовних вимог фактично зменшив розмір позовних вимог (в частині стягнення суми компенсації за невикористану відпустку), а саме просив суд зобов'язати директора ТОВ «МЕТІНВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» звільнити його з посади фінансового директора на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, здійснити відповідний запис у трудовій книжці та видати її; встановити період роботи повний робочий час, встановлений в установі, при фактичному виконанні роботи під час відряджень в період праці на умовах неповного робочого часу в листопаді-грудні 2015 року; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за листопад 2015 року в розмірі 2 055,99 гривень, за грудень 2015 року - 861,23 гривень, грошову компенсацію за невикористану відпустку період з 2014 про 2016 роки в розмірі 9 528,86 гривень; стягнути вихідну допомогу при звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в розмірі 101 038 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 01.02.2016 року по день прийняття судом рішення. Свій позов обґрунтував тим, що він працював у відповідача на посаді фінансового директора та 28.01.2016 року подав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки йому роботодавець щомісячно не надавав розрахункових листків, у відповідача відсутні положення про структурні підрозділи і посадові інструкції працівників та неналежна організація праці створила ситуацію правової невизначеності та призводила до суперечок між керівниками та співробітниками різних підрозділів. Крім того, наказом від 30.04.2015 року із штатного розкладу було виведено близько 20 відсотків посад та фактична чисельність працюючих не мала б можливостей здолати кількість та обсяг закріплених за службою завдань і обов'язків, які фактично залишились незмінними. Він вимагав збільшення штатної чисельності його відділу, на що йому було відмовлено. У зв'язку із скороченням посади фінансового контролера у його відділі він був змушений виконувати переважну більшість обов'язків фінансового контролера самостійно та здебільшого у надурочний час. Також, в листопаді 2015 року адміністрацією установи було прийнято рішення про встановлення неповного робочого часу (6 годин 20 хвилин в день), а фактично весь цей час він працював надурочно. Окрім цього, під час відряджень на його думку йому невірно було обрахована заробітна плата - в цей час на підприємстві було встановлено неповний робочий час, а під час відряджень він працював по 8 годин на день. В суді позивач підтримав первісно заявлені позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову. В подальшому позивач, після початку розгляду справи судом по суті, подав позовну заяву в редакції від 20.05.2016 року, в якій фактично змінив підстави та предмет позову та яку було повернуто ухвалою суду від 01.07.2016 року, та перестав з'являтись до суду. Представники відповідача Чайкіна К.О. та Омельченко О.О. проти позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити виходячи з наступного. Позивач дійсно працював на посаді фінансового директора з 10.06.2014 року та 28.01.2016 року подав заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. При цьому, така заява є безпідставною, оскільки відповідач не допускав порушення його трудових прав, а сам позивач самоусунувся від виконання своїх посадових обов'язків, не з'являвся на робочому місці та не виходив на зв'язок, відмовився від надання пояснень своєї відсутності на робочому місці, а тому з 01.03.2016 року його було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП. Так, заробітна плата позивачеві сплачувалась регулярно та визначені законом строки. До того ж, позивач був безпосередньо обізнаний про фінансовий стан як підприємства , так і ситуацію в металургійній галузі у країні, а тому його ствердження про незабезпечення достатньою кількістю підлеглих для нормальної роботи підприємства жодним чином не свідчить про існування порушень закону з боку відповідача по відношенню позивача. Стосовно встановлення повного робочого часу, то позивач за власним бажанням 09.11.2015 року написав заяву про встановлення неповного робочого дня, а тому і оплата праці за цей період здійснювалась відповідно до встановленого робочого дня тривалістю 6 годин 20 хвилин. На час перебування його у відрядженнях позивач отримував середньоденну заробітну плату з розрахунку тривалості його скороченого робочого часу на підприємстві в той період і доказів його роботи в надурочний час в цей період не має. Просили у задоволенні позову відмовити повністю у зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, зауваживши, що підприємство не має заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати, компенсації за невикорстану відпустку, компенсації під час відряжджень, що підтверджується наданими суду доказами. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. 28.01.2016 року позивач звернувся до директора ТОВ «МЕТІНВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» із заявою, в якій просив звільнити його на підставі абзаца 3 статті 38 КЗпП України (а.с.99) За змістом ст..38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В даних випадках діючим законодавством та судовою практикою визначено, що в разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП) не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. З записів в трудовій книжці [PERSON] встановлено, що останній наказом від 17.06.2015 року №103-к переведений на посаду фінансового директора філії ТОВ «МЕТІНВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» в м.Дніпропетровськ. З 01.03.2016 року його було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП (а.с.92, 98) З актів від 01.03.2016 року вбачається, що [PERSON] в присутності трьох працівників підприємства відмовився ознайомлюватись із наказом про його звільнення №22-к від 01.03.2016 року та отримувати його копії (а.с.96, 97). З складених підприємством актів (а.с.107-127) та табелю обліку робочого часу за лютий 2016 року (а.с.74) вбачається, що [PERSON] був відсутній на роботі в робочі дні в період з 02.02.2016 року по 01.3.2016 року без поважних причин. Згідно акту від 15.02.2016 року [PERSON] відмовився надавати пояснення щодо причин його відсутності на робочому місці в період з 02 по 15 лютого 2016 року (а.с.100) Відповідно до наказу директора ТОВ «МЕТІНВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» №170-к від 09.11.2015 року, на підприємстві встановлено неповний робочий день з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу працівникам ТОВ «МЕТІВЕСТ ІНЖИНІРІНГ» згідно додатку №1, в тому числі для позивача з 10.11.2015 року по 31.12.2015 року (а.с.128-134). При цьому, в матеріалах справи присутня письмова згода позивача на встановлення неповного робочого часу (а.с.135) Згідно розрахункового листа за березень 2016 року та розрахунку при звільненні №00000000010 від 02.03.2016 року, позивачеві при звільненні нараховано грошову суму (включаючи компенсацію за невикористану відпустку), яка після сплати обов'язкових внесків та платежів становить 67088,78 гривень (а.с.74, 78) Зазначена грошова сума 67088,78 гривень була виплачена позивачеві в повному обсязі, що підтверджується реєстром №1 від 02.03.2016 року та платіжним дорученням №407 від 02.03.2016 року (а.с.82-83). При цьому, приведений позивачем в позовній заяві розрахунок суми при звільненні суд до уваги не приймає, оскільки як зазначив сам позивач, цей розрахунок виконаний на його розсуд, виходячи з його власного розрахунку, є приблизним та документально не обґрунтований і нічим не підтверджений. Таким чином, на день ухвалення судом рішення підприємство не має заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а від цього, заявлені ним позовні вимоги задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про зобов'язання звільнити позивача на підставі ст..38 ч.3 КЗпП України та виплатити йому вихідну допомогу, то, на думку суду, вони є безпідставними, не обґрунтованими та задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Аналізуючи приведені сторонами обставини та надані докази, суд вважає, що в даному випадку підстав для звільнення позивача з роботи відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України не має, а приведене ним обґрунтування порушення на його думку роботодавцем трудового законодавства є безпідставними та зводиться до його особистої незгоди з управлінською та кадровою політикою підприємства. Так, про розмір своєї заробітної платні позивач був щомісячно обізнаний та доказів того, що він не отримував розрахункових листків, не має і суду не надано. Питання скорочення штату і оптимізації чисельності працівників підприємства та переведення працівників на неповний робочий день за їх згодою відноситься до компетенції роботодавця або уповноваженого ним органу, та, виходячи з обставин справи, не свідчить про порушення роботодавцем трудового законодавства. Крім того, не надано суду жодних доказів роботи позивача в надурочний час. Від цього, підстав для звільнення позивача відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України і виплати йому передбаченої законом вихідної допомоги не має. Стосовно заявленої позовної вимоги про встановлення позивачеві періоду роботи повного робочого часу при фактичному виконанні роботи під час відряджень в листопаді-грудні 2015 року, то ця вимога є безпідставною, оскільки по-перше, позивач письмово надав згоду на встановлення йому неповного робочого часу на підприємстві у зазначений період часу, по-друге, жодних доказів фактичного виконання ним роботи під час відряджень понад встановлений в підприємстві неповний робочий день суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позов є необгрунтованим, не доведеним та у його задоволенні відмовляє в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed