Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що укладений між ним і ПАТ «Банк «Український капітал» договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року, порушує його права та інтереси, як іпотекодавця, оскільки вказаний договір суперечить вимогам статті 36 Закону України «Про іпотеку». Також, вказуючи на попереднє, до укладення вказаного договору, набрання законної сили судового рішення про звернення стягнення за договором іпотеки, позивач просить визнати вказаний договір про задоволення вимог іпотеко держателя недійсним. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги заяви та просив їх задовольнити з викладених у ній підстав. Представником відповідача надано відзив на позов у якому вона не визнала позов та просила відмовити в його задоволенні з тих підстав, що право власності на іпотечне майно зареєстроване за відповідачем, що підтверджує дійсність і правомірність укладення спірного договору (а.с. 98 - 100). Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Вислухавши вступне слово позивача і представника відповідача та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини та приходить до таких висновків. 10 жовтня 2017 року між [PERSON] і ПАТ «Банк «Український капітал» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого з метою задоволення усіх вимог іпотекодержателя за кредитним договором № 15скл-12 від 21 серпня 2012 року банк прийняв у власність домоволодіння і земельну ділянку площею 0,124 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34 - 37). Норма частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що позасудове врегулювання може здійснюватись згідно із окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Натомість, судом достовірно встановлено, що 08 квітня 2014 року набуло законної сили рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2014 року по цивільній справі № 362/7158/13-ц за позовом ПАТ «Банк «Український капітал» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки; на виконання якого 09 квітня 2014 року було видано два виконавчі листи про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,124 га кадастровий номер 3221480903:02:007:0011 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42, 43, 44 - 46). Отже, станом на дату укладення між сторонами спірного договору набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки, станом на дату укладення між сторонами спірного договору набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за одним і тим же кредитним договором, суд приходить до висновку, що зміст оспорюваного позивачем правочину прямо суперечить нормі частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку». Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що укладення між [PERSON] і ПАТ «Банк «Український капітал» договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року - є порушенням частини першої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, існує підстава його недійсності. Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо реєстрації за ним права власності на іпотечне майно та усі інші надані відповідачем доводи і заперечення, оскільки вони у своїй сукупності та/або окремо не спростовують факту порушення норми частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» при укладенні між сторонами спірного договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки порушує законні права та інтереси позивача як іпотекодавця. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за вимогами немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved