Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору б/н від 10.01.2012 року , укладеного між ПАТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та в обґрунтування зазначив, що 10 лютого 2012 року [PERSON] Публічним- -акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було видано платіжну карту шляхом заповнення та підписання анкети, та відповідно отримано кредит у розмірі 3 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідала строку дії картки. Після отримання картки користувався наданими коштами та відповідно повертав їх частинами. При цьому, чітко визначеної рівної суми для погашення кредиту під час його отримання встановлено не було, а також не було роз'яснено чітких термінів його погашення та періодично повертав отримані кошти, проте ані залишкової суми, ані термінів сплати достовірно не знав, оскільки представниками відповідача - ПАТ «Приватбанк», не надавався графік погашення платежів, не роз'яснювались умови користування кредитними коштами, тарифи за користування, тощо. При цьому, починаючи з моменту отримання кредиту в 2012 році на його адресу жодні нагадування або повідомлення з приводу необхідності сплати кредиту та відсотків, заборгованості за кредитом від відповідача не надходили. Разом з тим, на початку 2017 року надійшла позовна заява від відповідача з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, яка із врахуванням різних відсотків - за користування кредитними коштами, відсотками на суму заборгованості за кожен день, тощо, склала 35 989 грн.03.коп. Така сума заборгованості на залишок по кредиту в розмірі 1500 грн. є необгрунтовано завищеною, такою, що майже її в 20 разів перевищує суму боргу, та беззаперечне, порушує права, як споживача, при кредитуванні. В момент видачі картки та заповнення анкети не повідомлялось про те, що існують Умови надання банківських послуг, не надавався примірник таких Умов надання банківських послуг, такі Умови не підписувалися та не роз'яснювався їх зміст. Як стало відомо після звернення відповідача із позовом про стягнення заборгованості, відповідач момент видачі картки вважає моментом укладення правочину, оскільки заповнюючи анкету, погодився на умови, викладені банком. Оскільки договору не підписував, з жодними Правилами та Умовами не знайомився, вважає, що відповідачем в даному випадку було порушено його права як споживача, посилається на п.2.2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв»язку з чим просить позов задовольнити повністю. Відповідачем надано відзив на позовну заяву з посиланням, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 10.01.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким [PERSON]. отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] ознайомився та погодився з умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, а також надав згоду, що його заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.. Посилається на ч.1 ст.627,ст.ст.628,634, 638 ЦК України, та правові позиції Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин. Стверджується , що дане звернення можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Зазначається, що заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, недоведеними та безпідставними. Підписанням кредитного договору від 10.01.2012 року позивач [PERSON] погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, він мав можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов'язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору б/н від 10.01.2012 року ( а.с.6-31). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, судом встановлено що 10.01.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Виходячи з вимог ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку , що позовні вимоги є необгрунтованими, недоведеними та безпідставними. Підписанням кредитного договору від 10.01.2012 року позивач [PERSON] погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, він мав можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов'язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення. За змістом кредитного договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який позивач [PERSON] власноручно підписав, він особисто підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168. у зв'язку з чим спростовуються доводи позивача з цього приводу. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надану йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього та інше. Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із заяви, Пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, [PERSON] приєднався до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом, так як в противному разі вказаний договір вважався б неукладеним. Тобто, з моменту підписання позивачем кредитного договору між ним і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування). Крім того, укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Позивач добровільно погодився на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 10.01.2012 року до певного періоду активно користувався кредитними коштами, сплачував необхідні платежі, що вбачається з виписки (розрахунку заборгованості) з його особового рахунку, не оскаржував договір і не порушував питання про розірвання договору, а отже, не вважав його несправедливим, недійсним тощо. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише після того, як Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вирішує в позові відмовити у зв»язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. ст.134,142 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed