Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив усунути порушення прав власника [PERSON] зі сторони [PERSON]Г, шляхом припинення права [PERSON] на користування квартирою № 17 в будинку № 22 по вул. Червоноармійській у м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, зняття його з реєстрації місця проживання та виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що позивач отримав в порядку спадкування право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: вул. Червоноармійська, 22/17 у м. Новомосковську Дніпропетровської області після смерті матері [PERSON], померлої 22 лютого 2015 року. За життя у належній [PERSON] квартирі та з її згоди був зареєстрований і проживав [PERSON], як співмешканець [PERSON] Після смерті [PERSON] відповідач продовжує проживати в квартирі, яка належить позивачу, до квартири позивача не допускає, ключів від квартири не надає. Позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити займану ним квартиру, але останній квартиру не звільнив, ключів не надав, вільний та безперешкодний доступ до квартири не забезпечив, на що позивач посилається як підставу для звернення до суду. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, вказаних в позовній заяві, просили задовольнити позов. Вказували на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача із пропозицією усунути перешкоди в користуванні його власністю, на які відповідач не реагував, вказуючи що має право на квартиру. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Вказував на те, що квартира, яка є предметом позову придбана ним за кошти, отримані від продажу належного йому будинку в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, що залишився йому після смерті батьків. Квартира була оформлена на [PERSON], з якою він на час придбання квартири проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час проживання з [PERSON] він витрачав кошти на облаштування житла, постійно проживав в квартирі, виховував дітей [PERSON], в тому числі і [PERSON] В наступному, після смерті [PERSON] він дізнався про те, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] Вважаючи квартиру його особистою власністю продовжив проживати в квартирі, оскільки не має іншого майна у власності, зберігає в квартирі свої особисті речі. Ключі від спірної квартири позивачу не передавав, телеграму із повідомленням про необхідність виселення отримував. В судовому засіданні допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які кожен окремо повідомили суду про те, що від відповідача та від [PERSON] за її життя неодноразово чули про обставини придбання квартири та що квартира придбана за гроші [PERSON], отримані ним від продажу домоволодіння, належного останньому на праві власності. Після придбання квартири [PERSON] та [PERSON] довгий час жили у придбаній ними квартирі за адресою: вул. Червоноармійська, 22/17 у м. Новомосковську Дніпропетровської області однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 грудня 2010 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 3846 набула права власності на квартиру № 17, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, вул. Червоноармійська, буд. 22 /а.с.24/. У вказаній квартирі, як визнано сторонами з дозволу [PERSON], з 01 лютого 2011 року зареєстрований та фактично проживає відповідач у справі /а.с.12/. 04 вересня 2015 року позивач в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 22 лютого 2015 року, набув права власності на квартиру № 17, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Червоноармійська, буд.22, загальною площею 30,6 кв.м. /а.с. 6, 7, 23-25/. 29 вересня 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача телеграму з вимогою звільнити займану ним квартиру протягом 14 календарних днів з моменту отримання вимоги /а.с.8/, вручену відповідачу особисто 29 вересня 2015 року /а.с.9/. 25 листопада 2015 року позивач звернувся до Новомосковського МВ УМВС України в Дніпропетровській області із скаргою, в якій просив вжити всіх правових заходів щодо припинення [PERSON] порушення прав позивача на проживання та користування належною йому квартирою /а.с.26-27/. Сторонами визнано, що позивач звертався до відповідача із вимогою звільнити займане приміщення, передати ключі від квартири, однак, зазначене звернення залишене відповідачем без задоволення, відповідач позивача в спірну квартиру не допускає. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, оскільки відповідач набув права користування спірним житловим приміщенням з дозволу колишнього власника як особа, що спільно проживала однією сім`єю із колишнім власником приміщення без реєстрації шлюбу, внаслідок смерті право власності колишнього власника припинилось, відповідач не є членом сім`ї, або близьким родичем позивача, договору найму між позивачем та відповідачем не укладено, відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні належним йому майном, в добровільному порядку не допускає власника квартири до приміщення, вимогу в добровільному порядку звільнити займане приміщення не виконує, згоди позивача на проживання у будинку не отримав, відтак втратив право користування житловим приміщенням із смертю колишнього власника. За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач, після 22 лютого 2015 року, без належних правових підстав самоправно зайняв жиле приміщення позивача, чим порушує його право власника. На вимогу позивача добровільно звільнити зайняте житлове приміщення, його не звільнив, доказів протилежного суду не надав, внаслідок чого позов підлягає задоволенню в частині виселення без надання іншого житлового приміщення. При цьому, оцінюючи пояснення відповідача, показання свідків щодо підстав набуття колишнім власником житлової квартири права власності та те, що фактично відповідач є одноосібним власником спірного житлового приміщення через придбання квартири за його особисті кошти, суд виходить з положень ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України, якими встановлено обов`язок довести обставини, які містять інформацію щодо предмету доказування певними засобами доказування. Так, відповідач на пропозицію суду надати належні докази на підтвердження виникнення у позивача права власності, як то рішення суду про розподіл спільного сумісного майна, рішення про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним суду не надав, внаслідок чого не довів належними та допустимими доказами обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином наведені вище пояснення суд, в силу ч.4 ст.60 ЦПК України не приймає до уваги. Щодо вимоги позову про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд виходить з положень Наказу МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077, «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», у відповідності до якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки судом встановлено підстави для виселення відповідача - рішення суду про виселення є підставою для зняття останнього з реєстрації за місцем проживання. Доказів порушення права позивача щодо відмови у знятті відповідача з реєстраційного обліку матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку є передчасними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial