Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду і вказав, що працював інженером хіміком-технологом, з липня 2015 року по січень 2017 року в [PERSON] «Вулкаскот». З даної посади він був звільнений в зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України). При звільненні йому були виплачені всі належні кошти (заробітна плата,компенсація за невикористану відпустку). Працюючи хіміком-технологом, фактично виконував обовязки менеджера по збуту. Таким чином, суміщав дві посади менеджера по збуту та хіміка-технолога, хоча в його посадовій інструкції хіміка-технолога обов`язків по реалізації товару не передбачено. У 2016 році у нього виник конфлікт з директором підприємства, після чого його посаду було скорочено 28 лютого 2017 року. Однак вже 10 березня 2017 року на підприємство був прийнятий новий працівник на посаду менеджера по збуту. В березні 2017 року він побачив оголошення на сайті «Робота work.ua», згідно якого [PERSON] «Вулкаскот Україна» шукала працівника саме на посаду менеджера по збуту. Відповідно він, після звільнення передав новому працівнику всі справи та інформацію по клієнтам. Вважає,що посада менеджера по збуту повинна бути запропонована саме йому, оскільки він реально займався збутом продукції. В подальшому йому невчасно було видано трудову книжку, стару книжку було втрачено. Просить суд прийняти рішення яким поновити йому строк звернення до суду з вказаною заявою, поновити його на роботі в [PERSON] «Вулкаскот» на посаді менеджера по збуту та виплатити компенсацію за вимушений прогул в розмірі 110192 грн. 50 коп. Представник відповідача позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вказав,що позивач був належним чином та вчасно попереджений про звільнення, що він не заперечує в самій позовній заяві, жодної незгоди з виданими наказами про звільнення не надав. При звільненні йому були виплачені всі належні виплати згідно КЗпП України та видано дублікат трудової книжки. Відповідно звернувшись до суду більше як через 5 місяців , до вимог поданої заяви слід застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в його позовних вимогах. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи , приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, що не заперечують сторони по справі, позивач був прийнятий на посаду менеджера з збуту в [PERSON] «Вулкаскот» з 2 липня 2015 року (а.с.5). В подальшому 18.12.2015 року позивача було переведено за його згоди на тому ж підприємстві на посаду хіміка-технолога. Наказом від 28.02.2017 року по підприємству (а.с.9) було вирішено скоротити посаду хіміка-технолога на підприємстві, з даним наказом позивач був ознайомлений в установленому законом порядку.1 березня 2017 року позивач був повідомлений про скорочення (а.с.10). 3.05.2017 року позивача було звільнено з посади хіміка-технолога у звязку з скороченням штату (а.с.7). З усіма наказами позивач був належним чином ознайомлений. Згідно наказу від 17.04.2017 року зазначено , що трудова книжка позивача було ймовірно викрадена колишнім директором [PERSON] «Вулкаскот-Україна» і зобов`язано відповідальну особу підприємства з цього приводу звернутись до правоохоронних органів(а.с.8). Згідно наказу від 31.03.2017 року (а.с.27) позивача було зобов`язано передати всі інформаційні дані та контактну інформацію менеджеру зі збуту [PERSON], що було закріплено актом від 11.04.2017 року (а.с.28). Як вбачається з наданих позивачем документів в січні 2017 року на сайті www.work.ua в розділі «вакансії» у [PERSON] «Вулкаскот Україна» запрошувався на роботу «менеджер по продажам». Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача та представника відповідача, а також предмету позову, позивачу були сплачені всі кошти, які належали йому до оплати при звільненні, з позивачем було проведений повний розрахунок по день звільнення за виконувану ним роботу. У відповідності до ст.105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Протягом роботи в на підприємстві позивач отримував заробітну плату за виконувану ним роботу, жодних претензій щодо того, що він виконував окрім роботи за основним фахом хіміка-технолога , ще і менеджера зі збуту, під час роботи в [PERSON] «Вулкаскот», роботодавцю під час безпосередньої роботи на підприємстві не висловлював. Документів ,які б підтверджували документально такі претензії , позивач суду також не надав. В позовній заяві позивач стверджує, що йому за час роботи в товаристві ,а також при звільненні були виплачені всі належні кошти заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, нараховані бонуси та вихідна допомога. Позивач вказує в своїй позовній заяві, що він працював менеджером зі збуту в [PERSON] «Вулкаскот» , однак наказ про переведення [PERSON] від 18.12.2015 року (а.с.6) ,зазначає що позивача на цьому підприємстві було переведено на посаду хіміка-технолога. Згідно наказів по підприємству за 2016 рік (а.с.29-51) позивач неодноразово був відряджений у відрядження в якості менеджера зі збуту [PERSON] «Вулкаскот», однак мета відрядження в даних наказах зазначена як вирішення питання реєстрації дезінфікуючих та миючих засобів або проведення мийок обладнання, що не відповідає посадовій інструкції менеджера зі збуту, а відповідає роботі хіміка-технолога. В ряді наказів зазначено мета як проведення переговорів по поставці продуктів та виплати бонусів за певний період. Суд зазначає, що виплата бонусів за роботу в певний період на підприємстві за виконувану працівником роботу визначається директором підприємства, позивач не відмовлявся від отримання даних бонусів за свою роботу, тому суд приходить до висновку, що позивач отримував заробітну плату та бонуси за виконання основних обовязків а саме хіміка-технолога. Так в обґрунтування своєї позиції позивач посилається на ст.42 КЗпПУ , в якій зазначено про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як вбачається з пояснення представника відповідача було скорочено посаду хіміка-технолога, яку займав саме позивач, а прийнято на посаду менеджера зі збуту, обовязки якого позивач дійсно частково виконував. Однак, на підприємстві саме директор має право вирішувати кадрові питання, в тому числі питання надання переваги залишення того чи іншої особи на роботі. Позивач ознайомився з наказом про звільнення належним чином, жодних претензій з цього приводу керівництву підприємства не предявляв. Щодо посилання позивача на той факт, що на сайті «work.ua» була публікація оголошення від [PERSON] «Вулкаскот Україна» про пошуки менеджера зі збуту, то в даному випадку це інше підприємство, яке вправі набирати собі в штат любих інших працівників на свій розсуд. Наявність одного і того самого директора, головного бухгалтера чи будь-яких інших спеціалістів, які одночасно працюють на [PERSON] «Вулкаскот» та «Вулкаскот Україна» не є заборонено чинним законодавством і жодним чином не може впливати на вибір працівників керівництвом того чи іншого підприємства. Що стосується отримання трудової книжки позивачем, то суд зазначає наступне. Так, проблема з трудовою книжкою позивача є тривалою і виникла вона ще в червні 2013 року. Так, представником відповідача було представлено суду акт підтвердження наявності трудових книжок від 18 червня 2016 року, який підписав позивач, в якому зазначено, що трудову книжку позивача при звільненні забрав бувший директор [PERSON] «Вулкаскот Україна» [PERSON], який з певних причин не захотів повертати трудову книжку позивача і завбрав її з собою. Суд зазначає,що позивач знав про цю проблему з 2013 року, однак так само самостійно жодних дій не вживав , оскільки мабуть його цілком влаштовував такий порядок. Суд зазначає, що керівництво підприємства застосовувало певних дій для повернення та поновлення трудової книжки позивача, однак повернути книжку не змогло. Щодо зауваження позивача про те,що в [PERSON] «Вулкаскот Україна» та [PERSON] «Вулкаскот» працює один і той самий директор,бухгалетер та інші працівники, то суд зазначає,що даний факт не є заборонений чинним законодавством і жодним чином не може впливати на його повнолення на роботі. У відповідності до статті 256 ЦК України в редакції 2003 року, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся з позовною заявою тільки 17 жовтня 2017 року, пропустив строк позовної давності, хоча і подав клопотання про його відновлення, однак не навів причин поважності пропущення строку. Твердження позивача про те, що він дізнався про своє порушене право тільки після того як отримав відповідь з органів поліції щодо своєї трудової книжки, і відповідно з цього моменту слід відраховувати строк позовної давності, судом не береться до уваги, оскільки це спростовується матеріалами справи і поясненнями сторін. Адже позивача було ознайомлено з наказом про скорочення 28.02.2017 року, а потім і про звільнення 3 травня 2017 року під розписку, відповідно строк позовної давності слід відраховувати з дати , коли позивачу стало відомо про те,що він був звільнений. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності. Тобто цією нормою встановлено субєктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі. Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування повязана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року №6-3063цс 16. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в постанові №6-17цс17 від 22.02.2017 року зазначено,що факту, який доводить, що позивач не знав про порушення свого цивільного права, недостатньо. Він повинен також довести, що й не міг дізнатися про це,що в випадку розгляду даної справи, позивач не довела, оскільки постійно проживає за вищевказаною адресою, знала про те,що відповідачка приватизувала частину земельної ділянки, більше того навіть сама пробувала здійснити приватизацію у 2000 році. Згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК в редакції 2003 року, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в звязку з якими скасовано судові рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Так, позивач дізнався про те, що буде звільнений 28.02.2017 року, ознайомившись з даним наказом. В подальшому позивач був ознайомлений з наказом від 3.05.2017 року про звільнення. 3 травня 2017 року в день звільнення позивачу було запропоновано забрати дублікат трудової книжки, однак позивач відмовився її забрати про що було складено акт про відмову в отриманні трудової книжки від 3.05.2017 року о 16.15 год. за підписом в тому числі і позивача. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Тобто,\~\~Європейський суд з прав людини вважає обґрунтованими обмеження у праві на подання позовної заяви з метою не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, подання позовної заяви через майже 5 місяців з моменту коли особа дізналась про порушення своїх прав є достатньою підставою для залишення такої заяви без розгляду або відмови в позовних вимогах. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Суд зазначає, що позивач не навів переконливих доказів для того, щоб йому поновити строк звернення до суду, так само не надав переконливих доказів того, що його слід поновити саме на іншу посаду, яку він не займав. Щодо процедури звільнення позивача то вона була дотримана відповідачем в повному обсязі. Стосовно представлення позивачем роздрукованих форм розрахунку, де його прізвище написано латинецею, та зазначено посада менеджер з продажу, то суд вважає, що дані документи не є належними доказами, не містять вихідних даних, на них відсутні підписи та печатки відповідальних осіб підприємства. Суд приходить до висновку ,що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і не підлягають до задоволення. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не доведені та не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст.42,105,116,117 Кодексу Законів про працю України,ст.ст.256,267 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6.11.1992 року, правових позицій Верховного Суду України по справам від 22.03.2017 року №6-3063цс 16, від 22.02.2017 року №6-17цс17, та

Outcome: dismissed