Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання договору недійсним, проте в порушення вимог ст.175 ЦПК України позивач не виконав вимог, які ставляться до позовної заяви при зверненні до суду, які унеможливлюють відкриття провадження по справі. Так, у позовній заяві [PERSON] вказує про необхідність звільнення її від сплати судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що вона є споживачем у відносинах з відповідачем, тому за приписами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачі звільняються від сплати судового збору у справах за позовами, пов`язаними з порушеннями їх прав. Разом з тим, ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 02.12.2019, яка не оскаржувалася позивачем та набрала законної сили, встановлено, що на дату укладення між сторонами договору про надання позики стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладена в наступній редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, на момент укладення спірного договору відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулювалися спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів». Зважаючи на те, що метою укладення оскаржуваного договору було надання грошових коштів на умовах фінансового кредиту, тобто позивачу було надано фінансовий, а не споживчий кредит, ухвалою суду №287/1978/19 від 02.12.2019 встановлено, що даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. Отже вказаним судовим рішення встановлено характер спірних правовідносин, що виникли між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Верона» і не стосуються захисту прав споживача. Враховуючи викладене, підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, судом не встановлені. Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у чинній редакції визначено, що за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Належним доказом про сплату судового збору є оригінал квитанції про його сплату. Враховуючи те, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на день звернення до суду із позовною вимогою становив 1 921,00 грн, тому позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 768,40 грн. Таким чином, позивачу слід надати доказ про сплату ним судового збору в розмірі, який визначений нормами чинного законодавства України, а саме: сплатити судовий збір в розмірі 768,40 грн. та надати оригінал квитанції про його сплату Згідно ст.185 ЦПК України суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день її первісного подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Додатково суд роз`яснює, відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України у випадку повернення позовної заяви позивачу це не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення. Враховуючи наведене, вважаю, що провадження у справі неможливо відкрити до усунення вказаних недоліків, а тому заяву слід залишити без руху, а позивачу надати строк для їх усунення.

Outcome: dismissed