Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом в якому просив суд визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, скасувати державну реєстрацію права власності, витребувати нерухоме майно та визнати право власності. Після початку розгляду справи по суті позивачем були подані уточнення позовної заяви, в яких останній просив залишити позов в частині вимог про визнання права власності на спірну квартиру без розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Враховуючи те, що заява про залишення позову без розгляду в частині вимог про визнання права власності, надійшла після початку розгляду справи по суті, суд був позбавлений процесуальної можливості щодо задоволення зазначеної заяви, а тому розглянув справу в обсязі первинних позовних вимог. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.11.2003 його батько - [PERSON] (нині покійний) подарував йому двокімнатну квартиру [ADDRESS] (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В. (Третя особа 1). Вказує, що договір дарування є дійсним, не був розірваний та спору стосовно нього не було. В подальшому у вказаній квартирі проживав батько Позивача, відповідно до їхньої домовленості. Пізніше в цій же квартирі стала проживати друга дружина батька (мачуха Позивача) - [PERSON] (Відповідач 1). Позивач стверджує, що Відповідач 1 була обізнана про те, що квартира належить Позивачу. Після смерті батька Позивача Відповідач 1 продовжувала проживати у вказаній квартирі, про будь-які дії щодо квартири Позивача не повідомляла. На початку 2019 року Позивачу стало відомо про те, що Відповідач 1 продала вказану квартиру. Зокрема, як з`ясував Позивач, 31.07.2018 та 07.09.2018 Першою Київською державною нотаріальною конторою (Третя особа 2) було видано Відповідачу 1 свідоцтва про право на спадщину (двічі по 1/2 частини квартири відповідно), зареєструвавши право власності останньої на спірну нерухомість. Вказані дії, на думку Позивача стали можливими в результаті свідомого приховування Відповідачем 1 інформації про факт існування Позивача та відомостей про дарування квартири Позивачу у 2003 році. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Позивач з`ясував, що 27.12.2018 приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. (Третя особа 3) посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким покупцем спірної квартири значиться [PERSON] (Відповідач 2). На час звернення з позовом у спірній квартирі сторонні особи проводять ремонт, речі батька Позивача викинуті на смітник. Позивач вважає, що оформлення його майна на сторонніх осіб було здійснено внаслідок протиправних дій та без його відома. Таким чином Позивач посилається на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 227, 243 ЦК УРСР 1963 року в редакції, яка діяла на момент укладення договору дарування, ст.ст. 203, 215, 228, 317, 319, 321, 328, 388, 392, 658 ЦК України, ст.ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і просить суд задовольнити позов. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2019 відкрито провадження у справі № 761/10101/19 в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання суду призначено на 16.07.2019; встановлено сторонам процесуальні строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив і пояснень. Крім цього, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2019 частково задоволено заяву Позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Іванченко В.Ю. про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру, який прийнято судом до розгляду спільно з первісним позовом у справі. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1081; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що 27.12.2018 між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1081. За вказаним договором [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність спірну квартиру і сплатила за неї грошові кошти у сумі 870235,00 грн. 27.12.2018 приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за [PERSON] право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676. На момент підписання договору купівлі-продажу спірна квартира належала [PERSON] на праві власності наступним чином: 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 31.07.2018 за реєстровим № 11-289, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2018, номер запису про право власності 27280967; 1/2 частина квартири - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 07.09.2018 за реєстровим № 11-340, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.09.2018, номер запису про право власності 27812052; РНОНМ 1611243180000. Вказані обставини були перевірені приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю., який здійснював посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Тобто, на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] мала зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру. Отже на момент вчинення договору купівлі-продажу цей правочин відповідав вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином [PERSON] не мала жодних сумнівів з приводу того, що [PERSON] була власником спірної квартири. Після купівлі квартири [PERSON] зробила в ній капітальний ремонт вартістю більше 200000 грн, що унеможливлює повернення квартири у її початковий стан. В зустрічному позові Позивач зазначає, що навіть якщо припустити, що квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] незаконно, тобто коли [PERSON] не мала права власності на квартиру чи володіння цим майном на момент його відчуження, [PERSON] не знала і не могла знати про вищевказані обставини, оскільки на момент вчинення договору купівлі-продажу [PERSON] було надано всі документи, які підтверджують право власності на квартиру, які були перевірені нотаріусом. Крім цього Позивач наголошує на тому, що на момент вчинення договору купівлі-продажу [PERSON] не мав зареєстрованого у встановленому порядку права власності на спірну квартиру, і як наслідок не був її власником, тому це майно не могло бути ним загублене, викрадене, або іншим чином бути таким, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У зв`язку з наведеним [PERSON] стверджує, що вона в будь-якому випадку має статус добросовісного набувача спірної квартири і набула право власності на цю річ з підстав, передбачених ст. 330 ЦК України, тому спірна квартира не можу бути витребувана у [PERSON] , у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. За таких обставин Позивач за зустрічним позовом посилається на ст.ст. 330, 388, 392 ЦК України і просить суд відмовити у задоволенні первісного позову повністю та задовольнити зустрічний позов. На зустрічний позов [PERSON] [PERSON] подав відзив. У відзиві [PERSON] , відхиляючи доводи [PERSON] , вказує, що остання не набула права власності на квартиру, власником якої є [PERSON] , оскільки відчуження спірної квартири було здійснене без його відома та вільного волевиявлення. Крім цього [PERSON] зазначає, що зустрічний позов має бути заявлений не до нього, а до [PERSON] . Таким чином [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] подано відповідь на відзив [PERSON] , у якій [PERSON] підтримує доводи зустрічного позову і зазначає, що зустрічні вимоги ґрунтуються на ст. 392 ЦК України, отже саме [PERSON] , як особа, яка не визнає право власності Позивача за зустрічним позовом на спірну квартиру, є належним відповідачем за зустрічним позовом. Крім цього [PERSON] зазначила, що в матеріалах справи наявні всі документи, які підтверджують відплатне придбання нею спірної квартири. При цьому, перед купівлею квартири Позивач поспілкувалась із сусідами у під`їзді, поцікавилась, хто раніше жив у квартирі, чим займались попередні власники, у яких відносинах були з сусідами тощо. Крім того, надані [PERSON] правовстановлюючі документи були видані Першою Київською державною нотаріальною конторою, що свідчить про їх законність. Отже [PERSON] вжила всіх заходів, виявила обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Крім цього Позивач зазначає, що [PERSON] ніколи не був власником спірної квартири, оскільки ним не було у встановленому порядку зареєстроване право власності на квартиру, ані в порядку, що діяв до набрання чинності ЦК України 2004 року, ані в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасники у справі про розгляд справи повідомлялися належним чином, [PERSON] свого відзиву на позов суду не подавала. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голяченко Марія Василівна направила суду лист, у якому щодо вирішення справи покладається на розсуд суду, просить розглядати справу за її відсутності. Перша Київська державна нотаріальна контора листом від 03.09.2019 № 7866/02-14 надала суду копію спадкової справи № 591/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з урахуванням уточнень, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача Фанайлової О.О. проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав і просив задовольнити. [PERSON] та треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивачем одночасно висунуті вимоги віндикаційного (витребування майна) та негаторного (визнання права власності) характерів, які є взаємовиключними. Висновки Верховного Суду України з цього приводу, викладені у постановах від 17.02.2015 у справі № 6-2407цс15 і від 13.05.2015 В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.19 (ЦПК) - № 487/10132/14-цу справі № 6-67цс15 вказано, що у зазначених постановах Верховний Суд України правильно вказав на те, що неможливим є одночасне подання віндикаційного та негаторного позову, й у випадках, коли такі вимоги заявлені одночасно, суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права. Зазначений підхід відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Враховуючи викладене, судом застосовуються приписи ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння. [INFO] помер [PERSON] , про що 29.11.2017 Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено актовий запис № 413, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. [PERSON] (дружина померлого [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб від 10.08.2017 серії [NUMBER] ) звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 22.05.2018 про прийняття спадщини. В ході ведення спадкової справи Першою Київською державною нотаріальною конторою було встановлено наявність у власності померлого [PERSON] квартири [ADDRESS] (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 05.01.1994 щодо спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08.11.2002 (спадкування [PERSON] 1/2 спірної квартири після померлої [PERSON] ), Технічним паспортом на квартиру 1994 року. Будь-якої іншої реєстрації права власності на спірну квартиру встановлено не було. 31.07.2018 та 07.09.2018 Першою Київською державною нотаріальною конторою видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом (№ 11-289 та № 11-340 відповідно), щодо майна - квартири [ADDRESS] (загальною площею 41,6 кв.м., житловою 27,0 кв.м.), по 1/2 частинах квартири за кожним із свідоцтв. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку. На підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом № 11-289 від 31.07.2018 та № 11-340 від 07.09.2018, державним реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контори внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи № 27280967 від 31.07.2018 та № 27812052 від 07.09.2018 інформацію про перехід до [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . 27.12.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Іванченком В.Ю. та зареєстровим № 1081. За вказаним договором [PERSON] відчужила, а [PERSON] придбала спірну квартиру і сплатила за неї грошові кошти у сумі 870235,00 грн. 27.12.2018 приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за [PERSON] право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676. Судом встановлено, що заперечуючи проти вказаних правочинів Позивач за первісним позовом стверджує про те, що спірна квартира була подарована [PERSON] . Позивачу [PERSON] відповідно до Договору дарування квартири від 08.11.2003, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Голяченком М.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7487. Слід зазначити, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов`язаний перехід до набувача відповідного об`єкта правомочностей, що складають зміст суб`єктивного права власності - права володіння, права користування та права розпорядження. У зв`язку з цим, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення теж підлягають державній реєстрації. Станом на час укладення Договору дарування квартири (08.11.2003) реєстрація об`єктів нерухомості здійснювалась бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (із змінами та доповненнями). Відповідно до статті 244 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції, яка діяла на момент укладення Договору дарування), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції, яка діяла на момент укладення Договору дарування) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. В ч. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1002 від 26.08.1996 «Про переоцінку товарів (робіт, послуг) та механізм контролю за переглядом цін та формуванням вартісних показників в умовах грошової реформи» зазначено встановити, що на день запровадження гривніціни (тарифи, націнки, збори тощо) на товари (роботи, послуги), а також усі вартісні показники (нарахування податків, інших обов`язкових платежів, заробітної плати, пенсій, інших соціальних виплат, допомоги тощо) в гривні перераховуються у співвідношенні 1 гривня дорівнює 100000 карбованців. Відповідно до п. 4 договору Дарування Сторони оцінили дар у сумі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок. Тобто, до Договору дарування від 08.11.2003 слід застосовувати норми ст. 244 та ст. 227 ЦК УРСР в їх сукупності. 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України. Відповідно до ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В ч. 1 ст. 182 ЦК України зазначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, після набрання чинності ЦК України 01.01.2004 до Договору дарування від 08.11.2003 слід застосовувати норми ст. 719, 182 та 334 ЦК України в їх сукупності. Таким чином, проаналізувавши викладені вище норми ЦК Української РСР (в ред. чинній на дату укладення Договору дарування від 08.11.2003) та ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004, в їх сукупності, слід зробити висновок, що перехід права власності за Договором дарування квартири від 08.11.2003, крім нотаріального посвідчення, повинен був бути зареєстрований у встановленому порядку, зокрема в Бюро технічної інвентаризації відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445, або ж, в подальшому відповідною реєстраційною службою. Як вбачається з договору дарування спірної квартири, дані вимоги законодавства при його укладенні були роз`яснені нотаріусом сторонам правочину. Позивачем за первісним позовом не надано доказів здійснення державної реєстрації переходу права власності на підставі Договору дарування квартири від 08.11.2003 у встановленому законом порядку, відтак суд вважає відсутніми підстави вважати [PERSON] власником спірної квартири. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України). Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (абз. 4 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника; власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право на звернення із віндикаційним позовом до добросовісного набувача має власник, при цьому судом встановлено, що [PERSON] не є власником спірної квартири, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, а отже останній не має права на витребування спірної квартири від добросовісного набувача. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна та визнання права власності, з підстав, заявлених у позові, не підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову, судом вище встановлено, що [PERSON] 27.12.2018 придбала у [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , за відплатним правочином і сплатила за неї грошові кошти у сумі 870235,00 грн. Судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про те, що [PERSON] , станом на дату укладення договору купівлі-продажу майна, не мала права розпоряджатися вказаним нерухомим майном. 27.12.2018 приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44876117 та зареєстровано за [PERSON] право власності на спірну квартиру, номер запису про право власності 29693676. На даний час [PERSON] є добросовісним набувачем та власником квартири [ADDRESS] . Як вже зазначено вище, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст. 392 ЦК України). Судом встановлено, що право власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] оспорюється [PERSON] . Даючи оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими з наведених вище підстав і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved