Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ЛКП «Рясне-402» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 8595,72 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 03.06.2015 року Шевченківським районним судом видано судовий наказ №2-н/466/632/15 про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ЛКП «Рясне-402» заборгованості у сумі 8657,72 грн. та витрат по оплаті судового збору та ІТЗ розгляду справи. Ухвалою Шевченківського районного суд м.Львова судовий наказ від 03.06.2015 року скасовано в порядку ст.106 ЦПК України. Квартира [ADDRESS] знаходиться в багатоквартирному житловому будинку комунального житлового фонду, утримання та експлуатацію якого здійснює ЛКП «Рясне-402». В даній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Між ЛКП «Рясне-402» та відповідачами встановилися зобов'язальні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг. Відповідачами по справі своєчасної оплати коштів за житлово-комунальні послуги здійснено не було. А тому, станом на 20.06.2018 року за спожиті житлово-комунальні послуги у відповідачів перед ЛКП «Рясне-402» утворилася заборгованість у розмірі 8595,72 грн. У зв'язку із чи позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, зокрема просив застосувати строк позовної давності до вимог ЛКП «Рясне-402», оскільки вважає, що строк позовної давності збіг 21 липня 2017 року, а позивач звернувся до суду лише 20 червня 2018 року, що свідчить про порушення позивачем строку позовної давності. Заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2016 року Шевченківським районним судом було видано судовий наказ №2-н/466/632/15 про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ЛКП «Рясне-402» заборгованості у сумі 8657,72 грн. та витрат по оплаті судового збору та ІТЗ розгляду справи. Ухвалою Шевченківського районного суд м.Львова судовий наказ від 03.06.2015 року скасовано в порядку ст.106 ЦПК України. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12, ст.80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.81 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Судом встановлено, що згідно з довідкою з місця проживання про склад сім»ї і прописки від 14.06.2018 року №3592 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Утримання та експлуатацію будинку [ADDRESS] здійснює Львівське комунальне підприємство «Рясне-402». Згідно з п.5 ч.З ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановленні договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Отже, з огляду на вищенаведене, між відповідачами та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг у сфері теплопостачання, а саме: виконавець надавав послуги відповідачам, останні такими послугами користувалися, не відмовлялися від них, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, але оплату не проводили, чим порушили ч.1 п.18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005 р., а також п. 3.1 договору приєднання, де вказано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься Споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунком. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Така позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.10.2013р. при розгляді справи №6-59цс13. Відповідно до розрахунку заборгованості про нарахування та оплату послуги, а саме гарячої води, заборгованість відповідачів станом на 20.06.2018 р. складає 8595,72 грн. Відповідачами не подано доказів про те, що подані позивачем розрахунки заборгованості та застосовані ним тарифи проведено неправильно. Крім цього, відповідачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження ненадання чи неналежного надання позивачем послуг за спірний період. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строків позовної давності, то суд приходить до наступного. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до вирішення ним рішення. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.. 257 ЦК України). Згідно ч.2 та ч.3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як встановлено судом, ЛКП «Рясне-402» зверталося до Шевченківського районного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ЛКП «Рясне-402» заборгованості у сумі 8657,72 грн. та витрат по оплаті судового збору та ІТЗ розгляду справи. 03.06.2015 заяву було задоволено та видано судовий наказ. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015року у справі № 6-214 цс14. Отже, звернення ЛКП «Рясне-402» із заявою до суду про видачу судового наказу в 2015 році є беззаперечною підставою для переривання строку позовної давності, а тому норми позовної давності не підлягають до застосування. Крім цього, з розрахунку заборгованості про нарахування та оплату послуг вбачається, що відповідачі станом на 01.06.2016 року здійснили оплату за житлово-комунальні послуги, чим перервали строк позовної давності. Судом не беруться до уваги доводи представника відповідачів про те, що в даному випадку факт часткової оплати рахунків не є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки це не свідчить про визнання ними боргу. Згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України якщо позов задоволено судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду: судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Outcome: approved