Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 36 541,10 грн., 35 000 грн. у якості компенсації заподіяної моральної шкоди, а також судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.04.2014 року між сторонами розірвано шлюб, від якого у них є дитина - [PERSON]. Після розірвання шлюбу позивач фактично втратив зв`язок з дитиною, а згодом з`ясував, що син разом із відповідачем перебуває в Узбекистані. Згоди на виїзд сина за кордон позивач не надавав. З метою реалізації свого права на спілкування із дитиною, [PERSON] двічі здійснено виїзд до Узбекистану, у результаті чого він зазнав матеріальної шкоди у розмірі 36 541,10 грн. Крім того, такими діями відповідача позивачеві завдано моральної шкоди, яку останній оцінює у розмірі 35 000 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, на адресу суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.04.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с. 11-12). Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 10). У поданому позові позивач стверджує, що починаючи з 2014 року для нього суттєво зменшилися можливості для спілкування з сином, а влітку 2014 року він фактично втратив зв'язок із дитиною. Згодом позивач з'ясував, що [PERSON] разом із сином перебуває в Узбекистані. Згоди на виїзд сина за межі України позивач не надавав. Згідно листа № 254/К-5474 від 10.10.2014 року [PERSON] перетнув державний кордон 22.07.2014 року (а.с. 13). [PERSON] дійсно навчається в 2 класі школи «SEHRIYO» в Узбекистані, що підтверджується Довідкою № 9 від 29.01.2015 року за підписом директора школи [PERSON] (а.с. 14). У відповідності до вимог п.9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. З урахуванням вищевикладених норм закону, тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. Зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, оскільки такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Проте, відповідачем було прийнято одноосібне рішення про зміну місця проживання спільної дитини, у зв`язку з чим відповідачеві було завдано матеріальну шкоду, що підтверджується наступним. Позивачем було здійснено виїзд до Узбекистану в період з 16.03.2015 року по 30.03.2015 року, у результаті якого останній поніс витрати у розмірі 10 601 грн. на авіаквитки в напрямі Київ-Ташкент-Київ, а також витрати на проживання у готелі «Art hostel» в розмірі 910 000 сум, що станом на 29.04.2016 року згідно офіційного курсу НБУ становить 7 905,17 грн. (а.с. 15, 17, 18, 19-21). Крім того, у період з 23.08.2015 року по 01.09.2015 року позивачем також було здійснено виїзд до Узбекистану, для реалізації якого останнім було витрачено 12 822,73 грн. (витрати на авіаквитки в напрямі Київ-Ташкент-Київ), а також витрати на проживання у готелі «Art hostel» в розмірі 600 000 сум, що станом на 29.04.2016 року згідно офіційного курсу НБУ становить 5 512,20 грн. (а.с. 16, 17, 22, 23). Згідно із ст. 22 ЦК України, збитки це втрати, яких особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її речі, а також витрати, які особа зробила або має зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа, які завдано збитки, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У цивільному процесі діє принцип презумпції вини особи. Тобто, особа є винною у завдані шкоди на яку вказує позивач, якщо вона не доведе свою невинуватість. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Враховуючи, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачеві було завдано матеріальну шкоду у розмірі 36 841,10 грн., суд приходить до висновку про необхідність стягнення такої шкоди з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000 грн., то слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У поданому позові позивач стверджує, що після того, як він перестав бачити свого сина і отримав інформацію про те, що син знаходиться в Узбекистані, стан здоров'я позивача суттєво погіршився. У відповідності до Довідки лікаря-психіатра МОЗ України [PERSON] [PERSON] поставлено діагноз «Соматофорна вегетативна дисфункція з ураженням ЖКТ» (а.с. 24). Разом з тим, з вказаної довідки вбачається, що безпосередньо [PERSON] пов'язує погіршення здоров'я з наявністю психотравмуючої ситуації, а саме «коли дізнався, що колишня дружина вивезла дитину до Узбекистану без його згоди», однак, самим лікарем не встановлено зв'язок між поставленим діагнозом та причинами його виникнення. Так, ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи, що довідка лікаря базується виключно на поясненнях позивача, при цьому лікарем не поставлено у взаємозв'язок діагноз пацієнта та психотравмуючу ситуацію, інших доказів на підтвердження завдання позивачеві моральної шкоди останнім до суду не надано, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачена сума судового збору в розмірі 1 378 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial