Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що встановлений земельний сервітут в 2001 році, мав на меті прохід через належну йому земельну ділянку [PERSON] у якого в користуванні на той час, за земельною ділянкою позивача знаходилась земельна ділянка площею 0,07 га та луг для сінокосу, на даний час теперішні власники земельної ділянки не мають права користування тією земельною ділянкою, що мав попередній власник [PERSON] та не мають права користуватися лугом, який рішенням сільської ради виділений в користування позивачу, а тому позивач вважає, що припинили існувати підстави для його встановлення. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю й просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідачі позовні вимоги позивача не визнала й просили у їх задоволенні відмовити, оскільки вважають, що даний прохід їм необхідний буде у майбутньому для виходу на луг та для можливого заїзду трактора на територію їхньої земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали у справі, суд встановив наступне. Згідно акту та протоколу узгоджувальної комісії Хацьківської сільської ради Черкаського району встановлено земельний сервітут на земельних ділянках [PERSON] та [PERSON] Зокрема на земельній ділянці позивача на площі 0,0075 кв/м в тій частині, що він не буде заперечувати проїзду та проходу [PERSON] Як встановлено судом у судовому засіданні зазначений проїзд та прохід [PERSON] надавався для обслуговування земельної ділянки площею 0,07 га, що знаходиться за земельною ділянкою позивача та для сінокосу площею 0,25 га. Згідно договору купівлі-продажу будинку 27 серпня 2013 року [PERSON] відчужила будинок по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,16 га, що зареєстрована за відповідними кадастровими номерами. 21.01.2014 року [PERSON] зверталась до Хацьківської сільської ради з заявою про надання їй земельної ділянки площею 0,075 га, що по [ADDRESS], проте рішення з даного приводу не було прийнято у зв'язку відсутністю необхідної кількості голосів, що підтверджується відповіддю Хацьківської ради від 27.02.2014 року. Відповідно до рішення Хацьківської сільської ради №18-10 від 23.05.2008 року [PERSON] виділено сінокіс розміром 0,25 га по [ADDRESS] із земель запасу. Згідно витягу з рішення Хацьківської сільської ради №39-4VІ від 31.05.2013 року доділено [PERSON] сінокіс площею 0,25 га, який був у користуванні [PERSON] Таким чином суд констатує відсутність у відповідачів у власності чи користуванні земельних ділянок доступ до яких був встановлений сервітутом в 2001 році. Суд, з'ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного з них, а також їх взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 11, статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Обов'язок доказування відповідно статті 10 ЦПК України покладений на сторони у справі, а суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи шляхом роз'яснення прав та обов'язків та сприяє в їхньому здійсненні. Крім того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд виходить з того, що вказані спірні правовідносини регулюються положеннями статей 98-102 ЗК України, статей 401-404 ЦК України. Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Положеннями статті 99 ЗК України визначено перелік видів права земельного сервітуту, які можуть вимагати встановлення власники та землекористувачі земельних ділянок. Частинами 1, 2 статті 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно з частиною 1 статті 100 ЗК України земельний сервітут встановлюється за домовленістю сторін, або за рішенням суду. Відповідно до суті вказаних нормативних положень закон розуміє сервітут як право обмеженого користування чужими речами (майном) з певною метою і у встановлених межах. Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужими речами (майном) з певною метою і у встановлених межах. Мета призначення сервітуту - дозволити суб'єкту сервітутного права користуватися природними властивостями речі, щодо якої встановлено сервітут. Умовою для встановлення земельного сервітуту є необхідність використання чужої земельної ділянки для обслуговування своєї ділянки. Як встановлено у справі, позивач просить припинити дію земельного сервітуту, оскільки відпали підстави, що слугували для його встановлення. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що відповідачі не довели необхідність продовження дії сервітуту для задоволення їх власних потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до змісту частини 3 статті 373 ЦК України та частини 3 статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно з частинами 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до п. а). ч. 2 ст. 102 ЗК України на вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадку припинення підстав для його встановлення. За приписами п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 5 ст. 22-2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року при розгляді спору щодо припинення сервітут на вимогу власника землі, суд має враховувати обставини, які мають істотне значення. Тому, враховуючи вказане, суд вважає, що позивач навів обставини, що мають істотне значення для припинення дії встановленого сервітуту, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Питання щодо судових витрат суд вирішує згідно статті 88 ЦПК України. Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. На підставі викладеного,

Outcome: approved