Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, просив стягнути з неї заборгованість за договором позики від 23 червня 2013 року у розмірі 12 500 доларів США у національній валюті України - гривні за офіційним курсом, встановленим Національним Банком України на день погашення заборгованості. Також позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 24 серпня 2014 року по дату подання позову у розмірі 780 доларів США, що за курсом Національним Банком України становить 20 260, 20 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що 23 серпня 2013 року уклав з відповідачем договір позики, за яким [PERSON] взяла у борг 100 000 грн., що на час укладання договору позики становило 12 500 доларів США, на строк до 23 серпня 2014 року. Відповідач зобов'язання по поверненню грошей не виконала, тому позивач змушений звернутися з позовом до суду, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу та три проценти річних, які вирахував із суми заборгованості - 12 500 доларів США. Представник відповідача подав до суду відзив на позов (а.с.а.с. 67-68), в якому зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] отримала позику в гривнях і взяла на себе зобов'язання повернути позивачу таку ж суму коштів. Крім того, [PERSON] 13 вересня 2016 року, 27 жовтня 2016 року, 04 листопада 2016 року та 11 січня 2017 року намагалася частково сплатити борг. Оскільки позивач відмовився від отримання зазначених коштів, то вимоги про стягнення трьох відсотків річних представник відповідача вважав безпідставними. У судовому засіданні представник підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на викладені у відзиві доводи, вважав, що підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 23 серпня 2013 між сторонами було укладено договір позики (а.с.а.с. 9-10), за яким відповідач взяла у позику у позивача грошові кошти у сумі 100 000, 00 грн., що на день підписання договору було еквівалентно 12 500 доларів США, які зобов'язувалася повернути до 24.00 години 23 серпня 2014 року. Відповідач не заперечувала факту отримання нею грошей у зазначеному в договорі позики розмірі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, оскільки у договорі позики визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, суд вважає, що з відповідача на користь позивача потрібно стягнути суму боргу у сумі еквівалентній 12 500 доларів США, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом цієї валюти на день постановлення рішення суду (1 долар США - 26, 4380 грн.), тобто у розмірі 330 475, 00 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки зобов'язання відповідачем не виконано, то з відповідача на користь позивача потрібно стягнути 3 % річних від суми боргу - 100 000 грн., за період з 24 серпня 2014 року по 22 вересня 2016 року, у розмірі 6 246, 58 грн. (100 000х3/100/365х760). При цьому, суд враховує доводи представника відповідача про те, що відповідач намагалася повернути борг та 13 вересня 2016 року, 27 жовтня 2016 року, 04 листопада 2016 року, 11 січня 2017 року надсилала грошові перекази, про що надала копії фіскальних чеків (а.с. 69) та повідомлень (а.с.70). Разом з тим, період, за який позивач просить стягнути три відсотки річних, не стосується зазначених у переказах дат - 27 жовтня 2016 року, 04 листопада 2016 року, 11 січня 2017 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Пунктом 2.1.2. договору позики визначено право позичальника достроково виконати зобов'язання за цим договором за письмовою згодою позикодавця. Згідно з пунктами 1.3., 1.4. договору позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем. Позика вважається повернутою в момент фактичної передачі грошових коштів, що має бути підтверджено нотаріальним засвідченням справжності підписів сторін на заяві про факт остаточного розрахунку за договором позики. Крім того, надані представником відповідача документи про переказ грошових коштів, не містять відомостей про призначення цих коштів. Таким чином, суд доводи представника відповідача про те, що немає підстав для стягнення трьох відсотків річних, у зв'язку з намаганнями відповідача сплатити борг, суд вважає необгрунтованими. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути суму боргу, з урахуванням трьох відсотків річних, у розмірі 336 721, 58 грн. (330 475, 00 грн. + 6 246, 58 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір у розмірі 3 367, 22 грн., пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial