Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій згідно уточнених позовних вимог просить про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 155 540 грн суми боргу за договором позики, 13 998 грн 60 коп. проценти за невиконання зобов`язання, 85 643 грн 86 коп. процентів та судові витрати. Позов мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 03.07.2014 року укладено договір позики на суму 4400,00 євро на термін 6 (шість) календарних місяців. Факт укладення вказаного договору підтверджується розпискою написаною власноручно відповідачкою. Строк і місце повернення грошей зазначено в розписці, згідно з якою всі кошти повинні бути повернуті позивачеві минув. Проте, відповідач умови договору не виконала, кошти в визначений строк і до подачі позову не повернула, навіть частково. Невиконання зобов`язання порушує права позивача, а тому він змушений звернутись із позовом до суду. У судове засідання 15 жовтня 2020 р. позивач не з`явився, подав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутності та що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні 14 травня 2018 року позивач та представник позивача надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково позивач зазначив, що на даний час кошти відповідачкою так і не повернуті. У судове засідання 15 жовтня 2020 р. відповідачка в судове засідання не з`явилася, представник подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідачки. У судовому засіданні 14 травня 2018 року відповідачка та її представник проти позову заперечили, підтвердили факт написання розписки, однак заперечили факт отримання коштів. Зазначила, що позивачем було внесено до розписки неоднократні зміни без відома і погодження із відповідачем. Додали, що первинно між сторонами було узгоджено про отримання позики в сумі 1100 євро, однак у копії розписки вказана інша сума - 4400 євро, свідки [PERSON] та [PERSON] в момент складання розписки не були присутні. Також заперечили проти відшкодування судових витрат понесених позивачем. У поданому 13.03.2018р. відзиві та 05.04.2018 р. запереченні на відповідь на відзив проти позовних вимог заперечили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, заслухавши покази свідків, надавши їм оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із розписки від 03.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 4400 євро, розписка написана власноручно відповідачем, що підтвердив представник позивача та позивач та не заперечили відповідач та представник відповідачки. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача факт отримання вище зазначеної суми коштів заперечили, вказали, що кошти відповідач не отримувала і у розписці здійсненні зміни щодо суми позики, оскільки попередня домовленість про позичені кошти передбачала 1100 євро. За клопотання відповідача та її представника судом було призначено почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта №2741 від 19.08.2019 р. жодних змін до написання цифрових записів «…в розмірі 4400 євро..» в першому абзаці розписки - договору позики від 03.07.2014 р., укладеному між відповідачкою та позивачем, шляхом підчисток, травлення, змивання, дописок, дорисовок не проводилось. /а.с. 182-183/ Питання «Чи існує різниця в часовому вимірі між написанням перших трьох абзаців розписки та написанням четвертого абзацу цього ж договору» у Львівському науково-дослідному інституті судових експертиз немає можливості в зв`язку з відсутністю атестованої методики. /а.с. 183/ . Представником відповідача було заявлено клопотання про призначення додаткової експертизи, однак ухвалою суду від 15.10.2020 року в задоволенні даного клопотання було відмовлено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт того, що він розписувався у цій розписці. Пояснив, що по вул. Любінській, недалеко біля аптеки, до нього підійшов позивач та попросив бути присутнім при передачі грошей при цьому була ще один свідок. В подальшому підійшла жінка та позивач передав їй гроші. Він бачив, що приблизно було 6-7 купюр по 500 євро та дрібні купюри євро. Потім вона написала розписку і вони з іншим свідком розписалися у ній. Свідок [PERSON] підтвердила те, що вона підписувалася у цій розписці і в судовому засіданні упізнала відповідачку по фотокопіях. Додала, що позивач запросив її бути присутньою при передачі грошей. Крім неї був присутній свідок [PERSON] та відповідачка, яка, здається, була вагітною. Він передав їй велику суму грошей у євро, було кілька купюр по 500 євро та інші дрібні купюри. В подальшому вона написала розписку та вони з іншим свідком розписалися у ній. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів від 03.07.2014 року на суму 4400,00 євро, на шість календарних місяців, тобто відповідач мала повернути борг 25.01.2015 року у приміщенні за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується представленою позивачем суду розпискою. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. В ході розгляду даної справи суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає до стягнення, а тому позивач як позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості по договору позики, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, вимоги позову про стягнення з відповідача отриманої неї суми коштів за договором позики є підставними. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних: від простроченої суми 155 540 грн. за період з 25.01.2015 року по 24.01.2018 року, що складає 13 998,60 грн.; представивши відповідні розрахунки (а.с. 41-54). З огляду на наведені положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректним, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум є підставними і підлягають задоволенню. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про стягнення із відповідача процентів за невиконання зобов`язання. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з долученої до матеріалів справи розписки, у ній зазначено, що позика за цим договором є безпроцентною. Тобто, сторони узгодиди при укладенні договору, що позика є безпроцентною. Законодавець визначив у статті 1048 ЦК України, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Оскільки сторони узгодили у договорі позики безпроцентність даного договору, то позов в частині стягнення процентів за договором позики до задоволення не підлягає. Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінал розписки знаходяться у суду, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договорами позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем вказаних сум позик, тому суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 155 540 грн. заборгованості за договором позики від 03.07.2014 року (у грошовому еквіваленті), 13 998 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; в задоволенні позову в частині стягнення процентів за невиконання зоов`язання - відмовити за безпідставністю цієї вимоги. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, що становлять 1000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також, з огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1692,25 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved