Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача в якому просив стягнути з [PERSON] суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 160000,00 грн., 1840,00 доларів США. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.08.2014 року про стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості в сумі 1261188,00 грн. та судового збору в сумі 3654,00 грн., у період з 23.01.2015 року по 21.10.2015 року передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 160000,00 грн. та 1840,00 доларів США, що підтверджується розписками. До Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі вказаного рішення суду, позивачем було подано заяву про долучення документів (розписок, виданих [PERSON] ). На адресу [PERSON] неодноразово направлялись запити про підтвердження отримання нею вказаних коштів. 30.08.2018 року відповідач направила на адресу відділу відповідь про те, що надана інформація [PERSON] не відповідає реальній ситуації. Зазначив, що поведінка [PERSON] суперечить добросовісності. Вважає, що відповідач набула безпідставно грошові кошти, у зв`язку з чим вони повинні бути стягнуті на його користь. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 27.08.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що позивач повернув борг на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.08,2014 року тільки по одній розписці - 21 жовтня 2015 року. По іншим розпискам, зазначила, що позивач повертав їй інший борг - за розпискою на суму 42 000,00 доларів США. Таким чином за період з 23 січня 2015 року по 21 жовтня 2015 року позивач [PERSON] в рахунок повернення боргу в сумі 10000, 00 доларів США сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 100000,00 грн., що складало еквівалент 4350, 00 доларів США (розписка від 21.10.2015 року). Отже, оскільки грошове зобов`язання відповідача за умовами договору виникло і існує до повного його виконання у доларах США, то відповідно ті грошові кошти, які позивач передає в рахунок оплати боргу в гривнях України, перераховуються по курсу НБУ в долари США і зараховується і рахунок оплати суми боргу саме долари США, а не гривня, як помилково вважає позивач. З огляду на викладені обставини, наразі позивач не повернув в повному обсязі отримані ним в борг грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США, не повернув у повному обсязі борг в сумі 42000,00 доларів США за розпискою, що відповідно унеможливлює визнання грошових коштів в сумі 8806,00 доларів США, які були передані відповідачу позивачем в рахунок оплати боргу як безпідставно отримані. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.08.2014 року у справі № 754/8797/14-ц були задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу у сумі 1261188,00 грн. та виданий виконавчий лист № 2-1416/2014 від 17.10.2014 року. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] отримав у [PERSON] в позику 50000,00 доларів США, яку зобов`язувався повернути 01.07.2013 року, про що він надав власноручно написану розписку та 50000,00 доларів США, яку зобов`язувався повернути 01.08.2013 року, про що також надав власноручно написано розписку. 04.11.2014 року відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 45278482 з примусового виконання виконавчого листа № 754/8797/14-ц. Як зазначив позивач, у період з 23.01.2015 року по 21.10.2015 року (включно) [PERSON] було передано [PERSON] 160 000,00 грн. та 1840,00 доларів США, що підтверджується розписками [PERSON] 22.05.2018 року, позивач звернувся до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ, в рамках виконавчого провадження № 4578482 із клопотанням про долучення документів (розписок, виданих [PERSON] ) до матеріалів виконавчого провадження на підтвердження факту передачі безпосередньо стягувану (Рибальченко Т А.) в період з 06.02.2015 року по 11.11.2016 року грошових коштів на загальну суму 808352,00 грн. 20.08.2018 року відповідач надала до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ відповідь про те, що вона не підтверджує інформацію щодо розрахунку на суму 808352,00 грн. З урахуванням викладеного, позивач, з посиланням на норми ст. 1212 ЦК України вважає, що відповідач безпідставно отримала від нього грошові кошти в сумі 160 000,00 грн. та 1840,00 доларів США, у зв`язку з чим вони підлягають стягненню на його користь. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 50000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.07.2013 року, що підтверджується його розпискою. Позивач [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 50000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.08.2013 року, що підтверджується його розпискою. Вказані обставини визнаються позивачем. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.08.2014 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь суми боргу у розмірі 100000,00 доларів США були задоволені частково. З [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті грошові кошти в сумі 1261188,00 гривень, з тих підстав, що позика була отримана в іноземній валюті - доларах США, а національною валютою України є гривня, то сума боргу була перерахована судом у гривневий еквівалент виходячи із курсу НБУ на момент ухвалення рішення суду - 06.08.2014 року 1 долар США - 12,30 гривні. З врахуванням тих обставин, що [PERSON] отримав у [PERSON] в борг 100000,00 доларів США, то він зобов`язаний і повернути вказану суму грошових коштів. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом зазначає, що він повернув відповідачц суму боргу, яка визначена рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.08.2015 року вважаючи, що його сума боргу визначена у гривні України і складає 1261188,00 грн., на що слід зазначити наступне. Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні богу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин). Отже, державний виконавець зобов`язаний керуватися положеннями статті 53 Закону України «Про виконавче провадження», за частиною третьою якої в разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення в боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувану. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора). З врахуванням викладених обставин, позивач повідомила Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ про те, що вона не підтверджую інформацію щодо розрахунку на суму 808352,00 грн. [PERSON] , оскільки він зобов`язаний повернути їй суму позики у доларах США, так як він і отримав за борговими розписками. В той же час [PERSON] просив Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ провести зарахування повернення ним боргу в сумі 808352,00 грн., що не відповідає суті зобов`язальних відносин, які виникли між сторонами, а саме повернення грошових коштів у тій валюті, у якій він отримав позику - долари США, без проведення перерахунку повернення ним боргу в гривнях України відповідно до доларів США, в яких він отримував позику на день здійснення платежу. Такі твердження повністю узгоджуються і з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 01.11.2017 року у справі № 6-1063цс17, від 27 листопада 2019 року, справа № 340/385/17, Постанова ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18): Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду ( Постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року. Справа № 373/2054/16-ц. зазначив, що тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 1046, абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Крім того, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спорах про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, у зв`язку із чим вказує на те, що справа містить також виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки відсутність вирішення питання про можливість/неможливість стягнення суми боргу за договором позики в іноземній валюті призводить до досить неоднозначних висновків при вирішенні спорів про стягнення суми боргу і визначення еквівалента в національній валюті. За змістом ст.ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, то згідно розписки виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах, а не в національній валюті. Правильним також є залік в доларах сум, сплачених позичальником (часткове виконання грошового зобов`язання по поверненню позики) у гривнях, за курсом НБУ, і відповідно правильним буде визначити наявне у відповідача невиконане ним грошове зобов`язання по поверненню позики саме у доларах США, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». За розписками, на які посилається [PERSON] він передав відповідачу в рахунок погашення боргу: 23 січня 2015 року - 14 000, 00 грн., що складало еквівалент 700 доларів США; 06 лютого 2015 року - 6000, 00 грн., що складало еквівалент 250 доларів США; 17 лютого 2015 року 190 доларів США; 04 березня 2015 року 600 доларів США; 25 березня 2015 року 300 доларів США; 08 квітня 2015 року 350 доларів США; 16 квітня 2015 року 400 доларів США; 23 липня 2015 року 40000,00 грн., що складало еквівалент 1666,00 доларів США; 21 жовтня 2015 року 100000,00 грн., що складало еквівалент 4350, 00 доларів США. Проте позивач повернув борг на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.08,2014 року тільки по одній розписці - 21 жовтня 2015 року в рахунок погашення боргу повернув мені 100000,00 грн.. що складало еквівалент 4350,00 доларів США. По іншим розпискам, позивач повертав [PERSON] інший борг - за розпискою на суму 42 000,00 доларів США від 13.09.2010 року. Таким чином за період з 23 січня 2015 року по 21 жовтня 2015 року позивач [PERSON] в рахунок повернення боргу в сумі 100000,00 доларів США сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 100000,00 грн., що складало еквівалент 4350,00 доларів США (розписка від 21.10.2015 року). Вказаного позивачем не спростовано. За положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України від 07.06.2017 р по справі № 923/1233/15. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України. З урахуванням викладеного позивачем не доведено, що відповідач набула грошові кошти без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed