Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до ДП «Чернівецький лісгосп» і просив скасувати наказ директора цього підприємства № 33-к від 25 березня 2015 року про його переведення з посади лісничого Тарнавського лісництва на посаду інженера лісового господарства 1 категорії лісгоспу та наказ в.о. директора ДП «Чернівецький лісгосп» № 53 від 05 травня 2015 року про його звільнення з роботи. Також просив стягнути з ДП «Чернівецький лісгосп» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2015 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати 117 гривень 80 копійок. В ході розгляду справи збільшив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку із розрахунку середньоденної заробітної плати 151 гривня 62 коп. Позовні вимоги обґрунтував тим, що на час винесення наказів № 33 від 25.03.2015 року про переведення і № 53 від 05.05.2015 року про його звільнення він перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у Герцаївській ЦРЛ та Чернівецькій обласній клінічній лікарні. В судовому засіданні, посилаючись на норми права і на обставини, викладені у позовній заяві просив позов задовольнити. Додав, що його переведення на інше місце роботи передбачало іншу місцевість, оскільки він проживає в [INFO], а посада, на яку його було переведено, передбачає робоче місце в м. Чернівці по вул.. Руській, 203. Відстань між цими населеними пунктами становить близько 50 км. Також зазначив, що підставою для його переведення на іншу посаду, у відповідності до наказу № 33, зазначено звернення профспілкового комітету, що також не може бути підставою стосовно нього, оскільки у відповідності до ст.. 45 КзПП України на вимогу профспілкової організації власник повинен розірвати трудовий договір із керівником підприємства, установи, організації в разі порушення останнім законодавства про працю, а він не являвся керівником підприємства. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, обґрунтовуючи таке рішення письмовими запереченнями, які долучила до матеріалів справи. Додатково пояснила, що позивача було не переведено, а переміщен на іншу посаду з посади лісничого Тарнавського лісництва у зв»язку із постійною відсутністю на робочому місці через лікарняні, що тягнуло за собою неналежне виконання своїх функціональних обов»язків. Таке переміщення не потребує згоди працівника Щодо звільнення позивач, то вважає, що датою звільнення працівника може бути перший день виходу на роботу після лікарняного. Також представник відповідача заперечила проти суми стягнення з відповідача, яку вирахував позивач за час вимушеного прогулу. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали позивачу негативну характеристику, як працівнику. Зазначили, що більшість часу [PERSON] не з»являлвся на робочому місці через постійні лікарняні. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в день поновлення на роботі [PERSON] зранку з»явився на робочому місці та подав заяву про продовження лікарняного. Заслухавши сторони по справі і свідків, дослідивши письмові докази судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 березня 2015 року (а.с.15-21) позивача поновлено на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп». 24.03.2015 року наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» позивача поновлено на роботі (а.с.24); 25.03.2015 року наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» № 33К позивача переведено на посаду інженера лісового господарства 1 категорії. Підстава: витяг з протоколу засідання профспілкового комітету № 24 від 25 березня 2015 року, звернення профспілкового комітету (а.с.25); На день видачі такого наказу [PERSON] перебував на лікарняному (листок непрацездатності АВЦ № 664196) (а.с.36) Непрацездатність позивача у 2015 році тривала з 25 березня по 03 квітня; з 06 квітня по 20 квітня; з 21 квітня по 30 квітня з дозволом стати до роботи 01 травня (а.с.36-38). 05 травня 2015 року був шпиталізований з відкриттям листка непрацездатності АВЦ № 651996 до 15 травня 2015 року (а.с.39); 05 травня 2015 року наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» № 53К позивача звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов»язків, порушення трудової дисципліни на підставі рішення конференції трудового колективу ДП «Чернівецький лісгосп» від 16.04.2015 року. (а.с.32). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування наказів про переведення і звільнення позивача підлягають задоволенню, а до встановлених правовідносин слід застосувати наступні правові норми. Так, статтею 9 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці від 22.06.1982 року, яка набрала чинності для України 16.05.1995 року встановлено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Відповідно до положень ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві. В установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров»я. Тобто переведення на іншу роботу-це переміщення працівника, при якому змінюється робота, яку виконує працівник. Його спеціалізація, кваліфікація, посада. Направлення на роботу в іншу місцевість, відповідно до вимог трудового законодавства, вважається переведенням працівника. При цьому слід виходити із того, що інша місцевість-це інший населений пункт. Із матеріалів справи вбачається, що робоче місце позивача знаходилося в с. Тарнавка Герцаївського району Чернівецької області. Сам позивач проживає в цьому ж селі. На підставі оскаржуваного наказу №33 К від 25.03.2015 року позивача без його згоди переведено на інше робоче місце за адресою : м. Чернівці, вул. Руська, 203 А. Отже, доводи відповідача про те, що відбулося фактичне переміщення позивача, а не переведення на іншу посаду є безпідставними. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами, внесеними від 01.04.1994; 25.10.1995; 25.05.1998) вказано, що правила про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст. 40 КЗпП) стосується як передбачених статтями 40, 41, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства проводиться з ініціативи власника. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Як встановлено судом, звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності. Крім того, позивач обраний депутатом Чернівецької обласної ради (а.с.40, 42). Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади за умови його попередження в порядку , встановленому законом. Про таке попередження власник або уповноважений ним орган повідомляють місцеву раду не менш ніж за 15 днів. Відповідач вимог закону «Про статус депутатів місцевих рад» не дотримався, оскільки повідомлення від ДП «Чернівецький лісгосп» щодо звільнення [PERSON] станом на 29.05.2015 року в обласній раді зареєстровано не було. Відповідно до норми ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або в різниці заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому в розумінні ст. 235 КЗпП України вимушеним прогулом є час з дня незаконного звільнення працівника (переведення на іншу роботу (посаду)) до дня ухвалення судом рішення про поновлення працівника на попередній роботі (посаді). Згідно роз»ясень, даних у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 16.05.1995 року № 348) З 05.05.2015 року по день поновлення на роботі позивач вимушено прогуляв 53 дні. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складала 124 гривні 88 копійок, а середній заробіток за 1 місяць становив 2685 гривень. Судом встановлено, що з дня попереднього поновлення на роботі до дня винесення рішення у цій справі [PERSON] жодного дня не працював, а отже позовні вимоги позивача врахувати збільшення розміру посадового окладу лісничого при нарахуванні суми, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 124, 88 х 53 = 6618 гривень 64 копійки. З врахуванням вимог ст. 367 ЦПК України стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за 1 місяць підлягає негайному виконанню в сумі, встановленій рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року 2685 гривень На підставі наведеного,

Outcome: partial