Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним Інвестиційний договір, укладений 27.08.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON], скасувати право власності на будівлю, об'єкт житлової нерухомості, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 1709,8 кв. м за відповідачем [PERSON], визнати право власності на вказану будівлю за позивачем. В подальшому, позивач подав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив суд визнати недійсним Інвестиційний договір від 27.08.2012 року, укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], визнати недійсним Договір позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], визнати недійсним Іпотечний договір від 28.09.2015 року, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], визнати за позивачем фізичною особою [PERSON] право власності на об'єкт нерухомого майна загальною площею 1709,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 724441780000. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що не підписував жодних договорів з [PERSON], така особа йому не відома, а підпис на Інвестиційному договорі від 27.08.2012 року від його імені підроблено. Також, позивач посилається на те, що право власності на об'єкт нерухомого майна загальною площею 1709,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано незаконно, а тому вона не мала права передавати вказаний об'єкт нерухомості [PERSON] в іпотеку за договором Іпотеки від 28.09.2015 року в якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за Договором позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року. На думку позивача, Інвестиційний договір укладено з метою незаконного заволодіння майном позивача, а Договір позики та Договір іпотеки укладено з метою переоформлення права власності на об'єкт за [PERSON] та штучного створення видимості добросовісного набуття права власності. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, послались на те, що [PERSON] набув право власності на спірний об'єкт нерухомості на законних підставах в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням [PERSON] умов Договору позики. Стверджували, що позивач не довів своє право власності на спірний об'єкт нерухомості, оскільки об'єкт нерухомості було збудовано Консульством Республіки Кіпр у м. Києві та цей об'єкт не відноситься до об'єктів житлової нерухомості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату і час судового розгляду повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] виконував функції Почесного консула Республіки Кіпр в м. Києві на підставі консульського акту від 04.05.1995 року, повноваження якого були визнані листами Міністерства закордонних справ України від липня 1995 року на всій території України та від 16.10.2007 року на всій території України крім Дніпропетровської, Донецької, Луганської та Запорізької областей (т. 1 а.с. 192-195). Відповідно до Положення про почесних (нештатних) консульських посадових осіб іноземних держав в Україні та консульські установи, що очолюються такими посадовими особами, затвердженого Наказом Міністерства закордонних справ України від 25.05.2007 року №111, почесне консульство - будь-яка консульська установа держави, що акредитує, заснована на території України, що очолюється почесною консульською посадовою особою; почесна консульська посадова особа (далі - почесний консул) - посадова особа, яка очолює консульську установу та виконує окремі консульські функції від імені держави, що акредитує, на визначеній території України; консульське приміщення - будинок, частина будинку або приміщення та земельна ділянка для обслуговування зазначеного будинку чи частини будинку, незалежно від того, кому належить право власності на них, що використовується виключно для виконання функцій почесного консула; Почесною консульською посадовою особою може бути громадянин України або за обґрунтуванням сторони, що акредитує, іноземець, який не перебуває на державній службі в Україні та в державі, що акредитує, не бере активної участі в політичному житті як в Україні, так і в державі, що акредитує, не є обраним до органу законодавчої влади та до органів місцевого самоврядування, не виконує функції почесної консульської посадової особи іншої держави. Держава, що акредитує, після отримання згоди Міністерства закордонних справ України видає почесному консулу документ, який має форму патенту, або подібний до нього акт (далі - Патент), що засвідчує його посаду. У Патенті вказується повне ім'я, прізвище, громадянство почесного консула, консульський округ, клас, до якого він належить, а також місцезнаходження почесної консульської установи. Почесний консул допускається до виконання своїх функцій після отримання від Міністерства закордонних справ України дозволу (екзекватури). Почесний консул виконує покладені на нього функції особисто і не може передавати їх іншим особам. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що оскільки почесний консул не є і не може перебувати на державній службі в Україні або державі, що акредитує, очолюване ним консульство є консульською установою, що утримується його власним коштом, не підлягає реєстрації в Міністерстві закордонних справ України, не є окремою юридичною особою то існування такого консульства нерозривно пов'язане з виконанням почесним консулом своїх обов'язків. З моменту припинення виконання фізичною особою функцій почесного консула, діяльність очолюваного ним консульства автоматично припиняється. Відповідно до листа Міністерства закордонних справ Республіки Кіпр від 27.12.2011 року у зв'язку з відкриттям у червні 2011 року Посольства Республіки Кіпр в Україні, у складі якого функціонує консульський відділ, повноваження [PERSON] в якості Почесного консула Республіки Кіпр в м. Києві були припинені (т. 2 а.с. 106-108). Також, відповідно до п. 8.1 Положення про почесних (нештатних) консульських посадових осіб іноземних держав в Україні та консульські установи, що очолюються такими посадовими особами, затвердженого Наказом Міністерства закордонних справ України від 25.05.2007 року №111, питання щодо придбання та оренди приміщень вирішуються з місцевими органами влади відповідно до чинного законодавства України. За час виконання функцій Почесного консула Республіки Кіпр в м. Києві позивачем було вчинено ряд дій з метою будівництва житлового будинку - Резиденції Почесного консула Республіки Кіпр в м. Києві. Так, п. 6 Рішення Київської міської ради №116/276 від 28.11.2002 року було затверджено проект відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування резиденції Консульства Республіки Кіпр по [ADDRESS], передано Консульству Республіки Кіпр земельні ділянки загальною площею 0,52 га для будівництва, експлуатації та обслуговування резиденції Консульства Республіки Кіпр по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9-12). 30.07.2003 року було укладено Договір оренди земельної ділянки між Консульством Республіки Кіпр в особі позивача в якості Почесного консула Республіки Кіпр в Україні та Київською міською радою, за умовами якого земельна ділянка площею 0,5012 га за адресою: [ADDRESS] надана позивачу в оренду строком на 50 років (т. 1 а.с. 13-14). Відповідно до листа Міністерства закордонних справ Республіки Кіпр №25/3/192 від 13.07.2004 року останнє не заперечує проти передачі у власність позивача майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зареєстроване за Почесним консулом Республіки Кіпр в м. Києві паном [PERSON] (т. 2 а.с. 103-104). Згідно з п. 8.4 Договору про виконання проектних та будівельних робіт від 03.04.2000 року, укладеного між Консульством Республіки Кіпр в м. Києві в особі Почесного консула [PERSON] та ТОВ «Архітектурне бюро «Архсенал», усі результати робіт, а саме збудований Об'єкт (жила будівля Резиденції Консульства Республіки Кіпр, що має бути збудована за адресою: [ADDRESS]) належить на праві власності особисто позивачу (Почесному консулу Республіки Кіпр у м. Києві) (т. 2 а.с. 114-117). Відповідно до п. 7.6 Договору підряду №1/2007 від 30.01.2007 року, укладеного між Консульством Республіки Кіпр в м. Києві в особі Почесного консула Респубілки Кіпр в Україні [PERSON] та ТОВ «Життя» власником об'єкту будівництва (Резиденція Консульства республіки Кіпр по [ADDRESS]) та результату усіх робіт за цим договором, а також збудованого об'єкту є фізична особа - [PERSON], Почесний консул Республіки Кіпр (т. 2 а.с. 118-123). 18.03.2008 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві було видано Дозвіл на виконання будівельних робіт №0186-Гл на виконання будівельних робіт з будівництва резиденції Консульства Республіки Кіпр за адресою: [ADDRESS] у Голосіївському районі м. Києва. Будівельні роботи проводило ТОВ «АБ «Архсенал» та ТОВ «Життя», авторський нагляд здійснювало ТОВ «АБ «Архсенал», технічний нагляд від імені Консульства Республіки Кіпр здійснював [PERSON] (т. 1 а.с. 15). В подальшому між позивачем, який діяв від імені Консульства Республіки Кіпр в м. Києві в якості Почесного консула Республіки Кіпр в Україні та підрядними організаціями було укладено ряд договорів на поставку будівельних матеріалів та обладнання, виконання будівельних та монтажних робіт, робіт з облаштування об'єкту будівництва, в тому числі відповідних специфікацій, актів приймання виконаних робіт тощо (т. 2 а.с. 124 - т. 4 а.с. 219). 09.07.2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві за №КВ14312115577 було зареєстровано Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 12.05.2012 року відповідно до якої введено в експлуатацію Резиденцію Консульства Республіки Кіпр в Україні загальною площею 1709,8 кв. м за адресою [ADDRESS] Генеральним підрядником вказано ТОВ «АБ «Архсенал», відповідальною особою - інженером з технічного нагляду вказано [PERSON] (т. 1 а.с. 16-20). 17.08.2012 року Розпорядженням Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації №580 резиденції Консульства Республіки Кіпр, що введена в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 27). Залучена до участі у справі в якості спеціаліста [PERSON], яка працює на посаді Заступника начальника технічного відділу Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, пояснила суду, що віднесення такого об'єкту нерухомості як резиденція до категорії об'єктів житлової чи нежитлової нерухомості здійснюється залежно від функціонального призначення цього об'єкту, а тому, виходячи з технічного паспорту об'єкту нерухомості резиденція Консульства Республіки Кіпр в м. Києві за адресою: [ADDRESS], якій присвоєно поштову адресу [ADDRESS] правомірно віднесена до об'єктів житлової нерухомості. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який виконував функції інженера з технічного нагляду об'єкта будівництва - резиденції Консула Республіки Кіпр в м. Києві пояснив, що він безпосередньо здійснював технічний нагляд за будівництвом, особисто контролював хід будівельних робіт від їх початку у 2005 році до закінчення у 2012 році та в подальшому здійснював нагляд за облаштуванням об'єкту нерухомості, щоденно перебуваючи на об'єкті. Свідок [PERSON] пояснив, що всі роботи та матеріали, необхідні для будівництва та облаштування об'єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS], якому в подальшому присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] фінансував особисто позивач, свідку не відомо про будь-які випадки залучення коштів третіх осіб для фінансування будівництва, також свідку не відомо про випадки нестачі у коштах чи затримки у здійсненні розрахунків з підрядними організаціями. Свідку нічого не відомо про відповідачів [PERSON] та [PERSON], він ніколи з ним не зустрічався, не чув про будь-які претензії відповідачів на спірний об'єкт нерухомості. Про факт реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] дізнався від позивача у січні 2016 року. Відповідно до відповіді ТОВ «Сегун» наданої на запит адвоката [PERSON] ТОВ «Сегун» здійснює охорону об'єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS], якому в подальшому присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] з 2008 року по теперішній час. За час здійснення охорони відповідачі [PERSON] та [PERSON] не значаться серед відвідувачів об'єкту, будь-яких претензій щодо права власності на об'єкт нерухомості жоден з них не пред'являв, об'єкт нерухомості з володіння позивача не вибував. Судом досліджено копії Інвестиційного договору від 27.08.2012 року, укладеного між Консульством Республіки Кіпр у м. Києві в особі Почесного консула Республіки Кіпр в Україні [PERSON] та [PERSON], а також Довідки про сплату інвестиційних внесків від 27.04.2012 року, Акту приймання-передачі до інвестиційного договору від 27.12.2012 року та Виписки з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні від 27.12.2012 року, укладених на виконання Інвестиційного договору (т. 2 а.с. 2-6, 22-24). Відповідно до Висновку №14446 від 29.09.2016 року судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12016101010000046 (т. 5 а.с. 64-74) підписи від імені [PERSON], зображення яких містяться на с. 3-5 копії Інвестиційного договору без номеру від 27.08.2012 року, у копіях виписки із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об'єкта будівництва за Інвестиційним договором від 27.08.2012 року, акту приймання-передачі (без номеру) до Інвестиційного договору від 27.08.2012 року виконані не [PERSON] Допитана у судовому засіданні судовий експерт [PERSON] повністю підтвердила свій висновок у кримінальному провадженні та додатково пояснила, що здійснення почеркознавчої експертизи на підставі копій документів чинним законодавством не заборонено та допускається залежно від обставин справи. Окремі питання технічної експертизи документа, такі як наявність чи відсутність монтажу, послідовність нанесення тексту чи окремих елементів, дійсно можуть бути досліджені тільки на підставі оригіналу документу. Разом з тим, питання приналежності підпису окремій особі може бути вирішено на підставі фотокопії документа і порядок здійснення такого виду почеркознавчої експертизи є належним чином методично обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Факт підписання не [PERSON], а іншою особою Інвестиційного договору від 27.08.2012 року, виписки із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об'єкта будівництва, акту приймання-передачі до Інвестиційного договору, вказує на відсутність належного волевиявлення позивача на укладення цього правочину. Суд звертає увагу на розбіжності в датах вказаних документів, зокрема на те, що Довідка про сплату інвестиційних внесків датована 27.04.2012 року, тобто за 4 місяці до дати укладення Інвестиційного договору від 27.08.2012 року, та містить у собі посилання на Інвестиційний договір від 19.12.2011 року, який суду для дослідження надано не було. Суд приймає до уваги те, що відповідно до інформації Добропільської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області за період з 1 кв. 1998 року по 3 кв. 2016 року відповідач [PERSON] жодних доходів не отримувала, підприємницькою діяльністю не займалася. В той же час, відповідно до Довідок про доходи та Податкових декларацій про майновий стан і доходи, сукупні доходи [PERSON] за 2006-2012 роки становили 98 286 819,86 грн. Судом також встановлено, що станом на 27.04.2012 року, тобто на дату складання Довідки про сплату інвестиційних внесків, відповідач [PERSON] [INFO] не досягла вісімнадцяти років та не набула повної цивільної дієздатності в порядку ч. 1 ст. 34 ЦК України. Відомості про набуття [PERSON] повної цивільної дієздатності в порядку ч. 2 ст. 34 ЦК України чи надання їй повної цивільної дієздатності в порядку ст. 35 ЦК України у суду відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження укладення Інвестиційного договору з Консульством Республіки Кіпр в м. Києві в особі [PERSON] та фактичного здійснення інвестицій. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність Інвестиційного договору від 27.08.2012 року у зв'язку з недотриманням сторонами ч. 3 ст. 203 ЦК України, щодо того, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також судом встановлено, що 28.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики №28-09-2015, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 4 200 000 доларів США, що складає 90 762 000,00 грн. строком на 10 днів до 08.10.2015 року (т. 2 а.с. 56-57). Відповідно до інформації Тернопільської ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області сукупні доходи [PERSON] за 2003-2016 роки склали 64 907,49 грн. Підприємницькою діяльністю за період з 1 кв. 1998 по 3 кв. 2016 року [PERSON] не займався. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З метою обґрунтування наявності у [PERSON] грошових коштів у сумі 4 200 000 дол. США, що могли бути надані в позику [PERSON], представник [PERSON] надала суду копію Договору позики від 06.06.2012 року, за яким [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 4 200 000 дол. США строком до 08.04.2019 року, який було виготовлено на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВРС №401599, посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №978. Допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус [PERSON] пояснила суду, що вона не посвідчувала Договір позики від 06.06.2012 року, підпис на копії договору не відповідає її підпису, печатка не відповідає печатці, яку вона використовувала в якості приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу. Свідок [PERSON] надала суду для огляду оригінали та копії для долучення до матеріалів справи документів на підтвердження своїх показів. Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області №232/2 від 18.09.2015 року діяльності приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу [PERSON] припинено з 21.09.2015 року. Відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві №1086/8 від 22.09.2015 року зареєстровано приватну нотаріальну діяльність по Київському міському нотаріальному округу [PERSON] За даними Реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватним нотаріусом [PERSON] 06.06.2012 року було використано спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВРС №401599 на посвідчення Договору застави транспортного засобу №15528232, укладеного між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON], який було зареєстровано в реєстрі за №2484. В той же час, під реєстровим №978 у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON] значиться засвідчення вірності 1 копії довідки про відсутність відомостей про порушення провадження у справі про банкрутство, вчинене за заявою [PERSON] 05.03.2012 року. Інших доказів реального виконання сторонами Договору позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року суду надано не було. З огляду на це, суд приходить до висновку про недійсність Договору позики №28-09-2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28.09.3015 року, у зв'язку з порушенням сторонами вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України щодо того, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 3 Договору позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року Позичальник зобов'язаний забезпечити передачу Позикодавцю в іпотеку нерухоме майно - будівлю загальною площею 1 709,8 кв. м, що розташовану за адресою: [ADDRESS]. 28.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №921, за яким [PERSON] передала [PERSON] в іпотеку будівлю загальною площею 1 709,8 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] в якості забезпечення належного виконання нею зобов'язань за Договором позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року (т. 2 а.с. 48-53). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Недійсність Договору позики №28-09-2015 від 28.09.2015 року тягне за собою недійсність Договору іпотеки від 28.09.2015 року, який є похідним від Договору позики та не може існувати самостійно. Також, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Незаконність реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості за [PERSON] на підставі недійсного Інвестиційного договору позбавляє [PERSON] права розпорядження спірним об'єктом нерухомості, в тому числі і правом передачі його в іпотеку. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 12.11. 2014 року у справі № 6-129цс14, захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Беручи до уваги те, що позивач самостійно виступив замовником будівництва спірного об'єкту нерухомості, за власні кошти профінансував будівництво об'єкту та прийняв результати такого будівництва у вигляді закінченого будівництвом об'єкту, суд погоджується з твердженням позивача про те, що спірний об'єкт нерухомості належить йому на праві приватної власності. Припинення виконання позивачем функцій Почесного Консула Республіки Кіпр в Україні не впливає на цивільну правосуб'єктність позивача, оскільки як на момент виконання функцій Почесного Консула Республіки Кіпр в Україні, так і після припинення виконання позивачем вказаних функцій він був і залишається фізичною особою громадянином України [PERSON] За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаного позову та його задоволення. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності, у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до вимог статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved