Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 13 травня 2019 року з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат у загальній сумі 272408,53 гривні, з яких сума основного зобов`язання складає 266000,00 гривень, 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов`язання в сумі 4569,00 гривень, інфляційні втрати в сумі 1839,53 гривні. Також, позивач просить стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір в сумі 2724,09 гривень та витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 22500,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13 травня 2019 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач надав [PERSON] 266 000,00 гривень до 15 травня 2019 року. Проте, гроші повернуті не були, відповідач протягом 2019 року ухилявся від виконання свої зобов`язань, пояснюючи це своїм скрутним матеріальним становищем, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом. В обґрунтування вимоги про відшкодування витрат по оплаті професійної правничої допомоги позивач зазначив, що станом на час пред`явлення позову адвокатом було витрачено 9 годин робочого часу, сума оплати якого складає 8640 гривень. Очікувані витрати позивача на професійну технічну допомогу з урахуванням процедури розгляду справи у першій та апеляційній інстанції становлять 13860 гривень. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.01.2020 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 13 травня 2019 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (Позикодавець) передав, а [PERSON] (Позичальник) отримав грошові кошти у сумі 266 000 гривень, зобов`язався повернути отримати грошові кошти не пізніше 15 травня 2019 року. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] було складено розписку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, дослідивши надану позивачем боргову розписку, судом встановлено, що між між позивачем і відповідачем виникли правовідносинм за договором позики. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суду не надано доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, крім суми основного зобов`язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних за весь час затримання розрахунку - тобто з 16 травня 10 грудня 2019 року, що складає 4569,37 гривень. Суд, виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення 3 % річних за час затримки розрахунку за договором позики у межах позовних вимог - на суму 4569,00 гривень. Розраховуючи інфляційні втрати, суд виходить з наступного: в період часу з червня 2019 року по листопад 2019 року сукупний індекс інфляції склав 100,09 (червень 2019 року - 99,5; липень 2019 року - 99,4; серпень 2019 року - 99,7; вересень 2019 року - 100,7; жовтень - 100,7; листопад 2019 року - 100,1). З урахуванням індексу інфляції сума боргу за договором позики складає 266239,00 гривень, тобто інфляційні втрати складають 239,40 гривен. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 270808,77 гривень, з яких - 266000 гривень сума позики, 4569,00 гривень - 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, 239,40 гривень - інфляційні втрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем надано суду докази сплати судового збору у розмірі 2724,08 гривень. Доказів понесення яких інших судових витрат позивачем не надано. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційної до задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені на суму 270808,77 гривень, що складає 99,41 % від загальної суми заявлених позовних вимог - 272408,53 гривень. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 2708,00 гривень На підставі викладеного,

Outcome: partial