Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] , в якій просить: визнати припиненим з 05.03.2014 Кредитний договір № 11144430000 від 20.04.2007, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] про надання кредиту в сумі 338\~000,00 швейцарських франків; припинити дії АТ «УкрСиббанк» по нарахуванню відсотків за кредитним договором з дати ухвалення судового рішення; визнати протиправними дії АТ «УкрСиббанк» по нарахуванню відсотків за кредитним договором, після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове погашення боргу в розмірі 2\~428\~582,30 грн. (шляхом пред`явлення позову до Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/1385/14-ц); відновити становище позичальника [PERSON] за кредитним договором, яке існувало у позичальника станом на дату вимоги про дострокове погашення боргу в розмірі 2\~428\~582,30 грн., відповідно до якого борг позивача за кредитним договором становить 2\~428\~582,30 грн. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що, відповідно до укладеного між ним та відповідачем кредитного договору № 11144430000 від 20.04.2007, позивач отримав кредит (грошові кошти) в сумі 338000,00 швейцарських франків. З певного періоду часу ним допускались порушення умов договору в частині повернення отриманого кредиту, у зв`язку з чим станом на 22.01.2014 в нього перед банком виникла заборгованість і банк звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до позивача та до поручителя [PERSON] про солідарне стягнення суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом в розмірі 268570 швейцарських франків 33 сантима, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 2\~349\~763 грн. 71 коп., з яких: 230\~529,41 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 2\~016\~937,77 грн. кредитна заборгованість; 38040,92 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 332825,94 грн. заборгованість по процентам; 9008,71 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 78818,59 грн. заборгованість по сплаті пені за порушення терміну повернення кредиту та процентів, а всього 2\~428\~582,30 грн. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2014 у справі № 638/1385/14-ц, яке залишено без змін в частині стягнення боргу ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.02.2017, позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості у розмірі 2\~428\~582,30 грн. задоволені. Позивач зазначає, що 22.01.2014 шляхом подання позовної заяви до Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/1385/14-ц Банк пред`явив до нього вимогу про дострокове повернення суми кредиту, та, отже, кінцевим строком повернення кредиту, відповідно до п.1.3. кредитного договору було змінено дату з 20.04.2018 на 04.03.2014. Позивач вважає, що після направлення йому письмового повідомлення з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту, кредитний договір припинив свою дію, та подальше нарахування будь-яких сум процентів та інші платежів додатково до сплати на користь кредитора на підставі кредитного договору банком суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам Кредитного договору від 05.03.2014. Проте, АТ «УкрСиббанк» продовжує нарахування відсотків, незважаючи на припинення правовідносин по кредитному договору. Ухвалою судді від 22.01.2021 провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.15). У встановлений строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведена наявність передбачених законом або договором підстав для припинення кредитного договору, виконання всіх грошових зобов`язань за кредитним договором позичальником не здійснено, що і сам позивач зазначає у позові. Крім того, відповідач просить застосувати позовну давність до цих правовідносин, оскільки позивач просить визнати кредитний договір припиненим з 05.03.2014, а позов поданий більш ніж через шість років з дати, на думку позивача, порушення його прав (а.с.24-27). Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався. Третя особа свої пояснення щодо позову не надав. Ухвалою суду від 12.04.2021 за клопотання позивача зобов`язано АТ «УкрСиббанк» надати до суду інформацію щодо розміру та складу заборгованості за кредитним договором № 11144430000 від 20.04.2007, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; підготовче провадження у справі закрито, і справу призначено до судового розгляду (а.с.39-40). 07.06.2021 на адресу суду від відповідача надійшла заява щодо надання необхідних даних щодо предмету спору, в якій відповідач зазначає, що в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 07.02.2017 в межах цивільної справи № 638/1385/14-ц зазначено, що між позичальником і банком укладено додаткову угоду № 2 від 25.08.2011 до кредитного договору, відповідно до якої змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит без права на отримання позичальником нових траншів, та встановлено фіксовану суму кредиту. Данною додатковою угодою до кредитного договору серед іншого визначено, що для ідентифікації кредитного договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 11144430000, так і реєстраційний номер договору в системі Банку, а саме, № 11144430001. Відповідач вказує, що якщо позивач прагне досягти правової визначеності у своїх правовідносинах із Банком за кредитним договором № 11144430000 від 20.04.2007, та якщо він прагне довести відсутність у нього обов`язків за динам договором, то це він мав робити в межах цивільної справи № 638/1385/14-ц за позовом Банку до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за даним договором, в межах якої судами вже ухвалені рішення, які набрали законної сили, що узгоджується із висновками Верховного Суду, сформульованими у постанові від 21.11.2012 у справі 6-134цс12. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і вчасно. У позовній заяві позивач заявив прохання про розгляд справи в судовому засіданні без його участі та без участі його представника. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, і підтверджується письмовими доказами, 20.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11144430000, відповідно до умов якого бан надав позивачльнику грошові кошти у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що дорівнює 338000,00 швейцарських франків, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Надання кредиту здйснюється на підставі заяви позивальника з 20.04.2007 (п.1.2.1). Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1), але в будь-якому випадку не пізніше 20.04.2018, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п.2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10, 7.4., 9.2., 9.14 договору (а.с.8-11). Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2014 у справі № 638/1385/14-ц, яке набрало законної сили та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.02.2017, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за кредитним договором № 11144430000 від 20.04.2007 в розмірі 268\~570 швейцарських франків 33 сантима, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 2\~349\~763 грн. 71 коп., з яких: 230\~529,41 швейцарських франків, що за куркосм НБУ станом на 22.01.2014 становить 2\~016\~937,77 грн. кредитна заборгованість; 38\~040,92 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 332\~825,94 грн. заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом у розмірі 9\~008 швейцарських франків 71 сатим, що за курсом НБУ станом на 22.01.2014 становить 78818 грн. 59 коп. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп. з кожного (а.с.4-7). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що між позичальником та Банком укладено додаткову угоду № 2 від 25.08.2011 до кредитного договору, відповідно до якої змінено форму кредитування з кредитної лінії на кредит без права отримання позичальником нових траншів, та встановлено фіксовану суму кредиту. В той же день 25.08.2011 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, у зв`язку з укладанням біж Банком і позичальником [PERSON] зазначеної вище додаткової угоди № 2 від 25.08.2011. Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом [PERSON] станом на 31.05.2021 за кредитним договором № 11144430000 від 20.04.2007, наявна заборгованість у розмірі 518 968,72 швейцарських франків, з яких: заборгованість за кредитом - 230\~529,41 швейцарських франків; заборгованість за процентами за користування кредитом 61921,78 швейцарських франків; заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором строк у розмірі 226\~517,53 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 31.05.2021 всього становить 15\~812\~821,20 грн. Згідно ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин 4,5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо застосування позовної давності за заявою відповідача суд зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Вищезазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц. Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною 1\~статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст.\~6,\~627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей\~526,\~530,\~610, частини першої статті\~612 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, відповідно до ч. 1, 2\~ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до\~статей 599-609 ЦК України, підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 3-123гс14 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК,\~стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях\~599-601,\~604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним,\~як закінчення строку дії договору. \~ \~ \~ \~ \~ Положеннями статті 593 ЦК України\~не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, як зміна банком строку дії кредитного договору шляхом направлення вимоги на адресу позичальника про дострокове погашення кредиту. Вимога про дострокове погашення кредиту змінює лише термін кредитування, але не припиняє відносин щодо виконання умов кредитного договору. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Надаючи оцінку аргументам позивача, суд враховує наявність преюдиційних обставин, встановлених рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.06.2014 та Апеляційного суду Харківської області від 07.02.2017 про солідарне стягнення з позичальника та поручителя на користь банку кредитної заборгованості за договором від 22.01.2014, які набрали законної сили. Крім того,\~відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України\~заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;\~особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої\~статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.\~Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній\~має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній\~зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів,\~не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки\~боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває,\~ініційований кредитором\~спір про\~захист його\~прав суд\~не вирішив\~і відповідне\~провадження не\~було відкрите.\~У разі,\~якщо кредитор\~уже ініціював\~судовий процес,\~спрямований на\~захист порушеного,\~на його\~думку,\~права,\~або такий\~спір суд\~уже вирішив,\~звернення боржника\~з позовом\~про визнання\~відсутності права\~вимоги у\~кредитора та\~кореспондуючого обов`язку\~боржника не\~є належним\~способом захисту. Так, позивач посилається на те, що його зобов`язання по кредитному договору перед банком є припиненими, оскільки, з 04.03.2014 строк кредитування слід вважати таким, що сплив, в зв`язку з направленням банком 22.01.2014 вимоги шляхом подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитом. Суд, з такими твердженнями позивача не погоджується, та вважає їх помилковими, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку з чим не приймає їх до уваги та відхиляє. Надісланням вимоги кредитор не припиняє укладений із боржником кредитний договір, а вимагає дострокового погашення повної суми заборгованості. При цьому, кредитор втрачає виключно право вимоги процентів за подальші платежі, тіло кредиту ж, із уже нарахованими процентами і пенею, що підлягає обов`язковому виконанню. На час розгляду справи зобов`язання позивача перед банком є невиконаним, та судом не встановлено жодної з підстав, визначених ст.ст.\~599\~609 ЦК України\~\~для визнання припиненим зобов`язання\~\~позивача перед банком за кредитним договором. Посилання позивача на те, що після звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, останній припинив свою дію, строк кредитування закінчився, та банк втратив можливість нарахування та стягнення відсотків та інших платежів з позивача за кредитним договором, суд не приймає до уваги, як безпідставні та необгрунтовані. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання припиненим кредитного договору, суд приходить до висновку про безпідставінсть решти позовних вимог, оскільки такі є похідними від вимоги про визнання дії кредитного договору припиненою. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захиста прав споживачів».

Outcome: dismissed