Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 30757,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 2731,21 грн., 3% річних у розмірі 1400,00 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 2 102 грн. В обґрунтування вимог, представник позивача посилався на те, що ТОВ «Тепло та Сервіс» на підставі договору оренди обладнання №03/08/17 від 03.08.2017 року здійснює експлуатацію Котельні централізованого опалення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та здійснює діяльність з виробництва та централізованого постачання теплової енергії до житлових будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . На даний час за відповідачем утворилась заборгованість перед ТОВ «Тепло та сервіс» за спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим вони вимушені звернутись до суду. Відповідно до відповіді на запит відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області Таценко Михайло Михайловича змінив прізвище на « [PERSON] ». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року зазначену цивільну справу прийнято до провадження. 10.03.2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої позов не визнав в повному обсязі. 30.03.2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. Так, позивач просить суд стягнути с [PERSON] у розмірі 33253,60 грн., інфляційні витрати у розмірі 5569,81 грн. та 3% річних у розмірі 2045,21 грн. 30.03.2021 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 30.03.2021 року від позивача до суду надійшла заява про розподіл судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність договору про надання послуг між сторонами та відключення опалення в квартирі від центральної тепломережі. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що відповідно до договору оренди обладнання №03/08/17 від 03.08.2017 року, ТОВ «Мілан - С» передав, а ТОВ «Тепло та Сервіс» прийняв в строкове платне користування три газових котла та будівлю котельні за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ОК «Житлово експлуатаційний кооператив «Добробут сервіс» №153/8 від 24.05.2018р., з 01.11.2017 року надання послуг з постачання теплової енергії до будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснюється ТОВ «Тепло та Сервіс». Наказом №8 від 13.09.2017р. та рішенням виконавчого комітету Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області №323 від 11.12.2018р. встановлено відповідні тарифи на виробництво та постачання теплової енергії до будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.12.2020 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] . Який зі слів відповідача сплатив борг за теплопостачання у розмірі 34519,63 грн., а на підтвердження надано квитанцію (рахунок на оплату) за грудень 2020 року. Позивач в свою чергу вказав, що дану квитанцію ТОВ «Тепло та сервіс» не видавало. Жодних інших доказів щодо сплати [PERSON] відповідачем до суду не надано. Також необхідно зазначити, що в матеріалах справи наявна квитанція (рахунок на оплату) за грудень 2020 року надану стороною позивача, в якій відсутня інформація щодо погашення боргу [PERSON] , а наявний борг у розмірі 33253,60 на ім`я відповідача. Аналізуючи зазначені докази, які протирічать один одному, суд вбачає за необхідне зазначити, що жодні докази не мають наперед встановленої сили, а сторони самі довести ті обставини на які посилаються. Так позивач застосовує апологічне доведення квитанції наданої відповідачем. Відповідач зазначає, що квитанцію надану відповідачем ТОВ «Тепло та сервіс» не видавало, крім того, позивач надає квитанцію за аналогічний період яка повністю протиставляється квитанції наданої відповідачем. Додатково, позивач надає розрахунки заборгованості, які опосередковано доводять наявність заборгованості. Відповідач в свою чергу ніяких обґрунтувань стосовно наданої ним квитанції не надав, з клопотанням про проведення експертизи щодо встановлення достовірності його квитанції не звертався. Таким чином, суд дослідивши аргументи сторін якими виводиться істинність або хибність тези щодо оригінальності кожної з квитанцій, приходить до висновку про відсутність підстав сприймати квитанцію відповідача щодо сплати [PERSON] боргу. Зі змісту зазначених квитанцій слідує, що цей документ є фактично рахунком (роздрукованим та не підписаним), який не є доказом здійснення оплати суми зазначеної ньому.Належні докази на підтвердження оплати заборгованості відповідачем не подано. Позивач під час судового засідання зазначив, що заявлені вимоги по стягненню заборгованості лише за той час, коли відповідач був власником квартири. Відповідно до платіжних квитанцій, [PERSON] на якого відкрито платіжний рахунок № [NUMBER] , має заборгованість за оплату послуг опалення у розмірі 30757,00 грн. 17.12.2019р. за вих. №1217/11 позивачем направлялася досудова вимога на ім`я відповідача стосовно погашення суми заборгованості, однак досудова вимога була проігнорована. Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, інфляційних витрат та 3% річних, суд виходив з того, що відповідач був власником квартири куди здійснюється постачання теплової енергії позивачем, на даний час існує заборгованість, яка не погашена відповідачем. Згідно з вимогами ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи за зверненнями фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статтею 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст.7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі і щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно з вимогами ч.2 ст.4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно доКонституції Українита цьогоКодексу. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно з вимогами ч.1ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як слідує з вимог ч. 1 ст.901, ч. 1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Верховний Суд України, розглядаючи справу № 6-2951цс15 (постанова від 20 квітня 2016 р.), зокрема, зазначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору по надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 21.04.2020р. у справі №910/7968/19. Крім того, судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що в квартирі, яка належала на праві власності відповідачу відсутнє опалення, оскільки опалення було відключено від центральної тепломережі, без дотримання певного порядку та отримання дозволу на вказане відключення. Суд не приймає до уваги акт про відключення квартири від теплопостачання від 10.05.2017 року, оскільки він лише підтверджує факт самовільного відключення, а не надання дозволу на відключення від системи централізованого опалення. Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься у Постанові Верховного суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1192/15, відповідно з якою самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14.04.2020 року по справі № 908/1349/19. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши з наданих позивачем та досліджених і оцінених в порядку ст. 89 ЦПК України доказів фактичні обставини та беручи до уваги наведені норми права, враховуючи принцип змагальності сторін, те, що будь-які докази відповідачем не надані, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України 4. розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved