Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з нього компенсацію за затримку розрахунку за заробітною платою у розмірі середнього заробітку позивача за період з 06.05.2010 року по 25.05.2016 року у загальному розмірі 68\~642 грн. 38 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він з 12.09.2008 року по 06.05.2010 року працював на ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара». Після звільнення позивача, відповідачем не було проведено остаточний розрахунок з позивачем, заборгованість складала 10\~864 грн. 10 коп. На теперішній час заборгованість за заробітною платою остаточно погашена не була і складає 4\~804 грн., у звязку з чим позивач на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку за заробітною платою. Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача до суду також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін у порядку заочного провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки у справі достатньо даних про їх права та взаємини. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2008 року позивач був прийнятий на роботу в цех № 5 ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» (далі Завод) водолазом. 06 травня 2010 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В той же час, згідно з довідкою Заводу від 24.05.2016 року станом на день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок у розмірі 10\~864 грн. 10 коп. У лютому 2011 року позивачу було виплачено 6\~060 грн., однак 4\~804 грн. Заводом виплачено не було, у звязку з чим у відповідача як роботодавця перед позивачем виникла заборгованість у вищезазначеному розмірі. Із довідки також вбачається, що у травні 2014 року з позивачем було проведено повний розрахунок, було здійснено відомість до виплати на залишок заборгованості у розмірі 4\~804 грн., а вказана сума була переведена на депонент і станом на 19.05.2016 року не виплачена. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку за заробітною платою у розмірі 68\~642 грн. 38 коп. Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При цьому, згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція висловлена за результатами розгляду цивільної справи № 6-144ц13 у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року, і в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах. В роз'ясненнях, що містяться в п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, а також відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 6-60цс13 від 03 липня 2013 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, за загальним правилом вина роботодавця презюмується, якщо він не доведе протилежного. Враховуючи той факт, що жодних доказів того, що непроведення розрахунку сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу Заводу, зважаючи на доведеність факту непроведення з позивачем розрахунку у день звільнення 06 травня 2010 року суд приходить до висновку, що у даному випадку позивач має право на отримання компенсації за затримку розрахунку за заробітною платою. Згідно з п. 21 зазначеної вище Постанови Пленуму при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обовязковою для судів України. Як вбачається із довідки про середньомісячну заробітну плату, середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два календарні місяці роботи (березень-квітень 2010 року) складав 970 грн. 29 коп., а середньоденний тариф встановлено у розмірі 45 грн. 13 коп./день. Отже, враховуючи те, що за період з 07.05.2010 року (дня, наступного за днем звільнення) до 25.05.2016 року (дня винесення рішення суду) при пятиденному робочому дні було 1 520 робочих днів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку фактичного розрахунку за заробітною платою у розмірі: 45 грн. 13 коп. (середньоденний заробіток) * 1 520 робочих дні = 68 597 грн. 60 коп. За такого, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, суд не може враховувати твердження відповідача про те, що з позивачем було здійснено розрахунок, оскільки у травні 2014 року заборгованість було переведено на депонент, оскільки відповідно до трудового законодавства, законодавства про оплату праці такі дії не можуть бути визнані належною виплатою заробітної плати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 685 грн. 98 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved