Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів фінансових послуг, та просить суд визнати недійсним кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між [PERSON], ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що кредитний договір № 1160/2797ВРLCO від 05.06.2013 р. укладений між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс життя» та [PERSON] є недійсним оскільки, зміст правочину є незаконним та при його укладенні не було дотримано форми, згідно чинного законодавства. Позивач обґрунтовує недійсності правочину наступним: -не дотримано письмової форми правочину; -кредитний договір містить вимоги щодо страхування; -умови кредитного договору містять сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту; -умови кредитного договору містять третейське застереження; -умови кредитного договору містять можливість передачі інформації третім особам. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні визначеним у позовній заяві. Представники відповідачів в судове засідання не зявились, надали до суду заперечення де просили у позові відмовити в повному обсязі, розглянути справу без участі представників відповідачів. Суд заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини по справі: 05.06.2013 [PERSON] уклала із ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс життя» кредитний договір зі страхуванням життя № 1160/2797ВРБС05 згідно якого Банк передав Позивачці кредит у сумі 22 420,00 грн. з фіксованю процентною ставкою за користування кредитом - 9,9900 % річних та комісії за обслуговування кредиту - 224 грн., цільове призначення кредиту - поточні потреби, дата повернення кредиту - 18.06.2016 р. (далі Кредитний договір). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 3 ст. 207 ЦК України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається, кредитний договір підписаний його сторонами, з урахуванням п.6.5. Договору, відповідно до якого підписання представниками Банку та Страховика здійснено шляхом нанесення типографськими засобами відбитку печаток та підписів. В п.6.5. Договору позивальник зазначає, зокрема, що із зразками підписів уповноважених осіб Сторін обзнайомлений. Отже, суд приходить до висновку, що кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між [PERSON], ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» укладено з дотриманням ст. 207 ЦК України. Кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між [PERSON], ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» містить розділ 3 Умови страхування позичальника за кредитом. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування, в силу ст. 980 ЦК України, можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані (зокрема) з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства (ст.982 ЦК України). Як вбачається Кредитний договір містить предмет договору страхування (п.3.1.), страховий випадок (3.5.), розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума) (п.3.6.), розмір страхового платежу і строки його сплати (п.п.3.7., 3.9.,3.10.), строк договору (п.3.11.). Суд приходить до висновку, про необґрунтованість посилань позивача на відсутність істотних умов в Кредитному договорі. Кредитний договір зі страхування життя позичальника № 1160/2797ВРLCO5 від 05.06.2013 р., укладений між [PERSON], ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя» містить надання Позичальнику грошових коштів з умовою сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 224,00 грн. (підпункт д) п.1.2. Договору). Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин суд вважає що, умова підпункту Д) п.1.2. Договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 224,00 гривень, суперечить ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемною. В силу ч.4 ст. 216 ЦК України суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину вищезазначеної умови кредитного договору з власної ініціативи. Сума грошових коштів комісії за обслуговування кредиту, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19.05.2015 складає 2016,00 гривень. Кредитний договір зі страхування життя позичальника в р.5 містить третейське застереження. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд вважає, що визначення третейського застереження в кредитному договорі вчинено поза правовідносинами що регулювалися Законом України «Про третейські суди» на час укладення кредитного договору, та в силу ст.ст. 27, 215 ЦК України є нікчемним. Позивач посилається в позовній заяві на наявність в кредитному договорі умови про надання позивальником дозволу банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації, що стосується безпосередньо позивальника, та яка стала відомою банку у звязку з діловими стосунками з позичальником. Цей дозвіл розуміється сторонами як надання позичальником згоди банку на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації на нього та відомостей за цим договором до бюро кредитних історій, в тому числі і на передачу одного примірника цього договору третім особам, які здійснюють рефінансування банку, а також на розкриття інформації про позичальника, включаючи таку, яка відноситься до банківської таємниці відповідно до законодавства України будь-яким третім особам, включаючи, але не обмежуючись, відповідно до ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» до ПрАТ «Перше всеукраїнське бюро кредитних історій». Відповідно до ст.1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього Закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов'язань, функціонування інституцій, пов'язаних з обміном інформацією про грошові зобов'язання та забезпеченням прав та інтересів суб'єктів кредитної історії. Статтею 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено перелік інформації, що міститься в кредитній історії. Порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію (ст.10) та підстави та порядок надання кредитного звіту (ст.11) визначено відповідними статтями Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Визначення бюро кредитних історій містить ст. 14 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», предмет діяльності передбачений ст.15 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Як вбачається, умова кредитного договору щодо обсягу інформації, яка може передаватись, обмежується обсягом визначеним ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», а отже є відповідною до вимог законодавства у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов'язань. Оскільки Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» не обмежено коло субєктів ведення кредитних історій, визначення умовою кредитного договору «включаючи, але не обмежуючись» кола осіб, яким може бути наданий обсяг інформації передбачений ст.7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» суд вважає не є порушенням прав споживача кредитних послуг. Відповідно до п.7 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК. В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки, позовні вимоги про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved