Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 04 вересня 2008 року за сфабрикованими документами позивача було звільнено з посади інженера-електронника першої категорії Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів Державної гідрометеорологічної служби України, що підтверджується наказами № 20 та № 20/1 від 04 вересня 2008 року. Так, відповідно до наказу № 20 позивача було звільнено за п.п. 3, 4, 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), а згідно наказу № 20/1 лише по п. 4 ст. 40 КЗпП України. Проте, це суперечить діючому законодавству, оскільки обидва накази було видано в один день і один наказ не відміняє попереднього. Крім того, позивачу взагалі невідомо, на підставі якого з наказів його все ж таки звільнили, оскільки згідно наказу № 20 позивач п'яниця, прогульник, хуліган та злодій, а згідно наказу № 20/1 позивач прогуляв всього один день - 29 липня 2008 року. При цьому, прогулу не було, що підтверджується довідкою про зарплату за липень 2008 року. Разом з тим, позивач вказує, що той факт, що його звільнили двічі в один і той же день різними за змістом наказами, свідчить про неналежне виконання своїх посадових обов'язків автором наказів - начальником Гідрометцентру Ситовим В.М. Крім того, про незаконне звільнення позивача свідчать також і висновки Територіальної державної інспекції праці у Одеській області. Тобто, за злочини яких позивач не робив його загалом було покарано чотири рази, а саме згідно наказу № 20 - догана та звільнення та наказу № 20/1 - догана та звільнення, що являється грубим порушенням ст. 61 Конституції України. При цьому, позивач зазначає, що з кінця 2008 року він неодноразово звертався до Міністерства з надзвичайних ситуацій України, правонаступником якого є відповідач, з проханням відмінити накази № 20 та № 20/1. Проте, всупереч Конституції України та Законів України, отримував від відповідача лише відписки. Крім того, в порушення ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» всі звернення позивача до відповідача останній переадресовував до Держгідромету. На підставі вищезазначеного, позивач просив у якості відшкодування за заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн. 00 коп. та перерахувати з цих коштів 500 000 грн. 00 коп. на рахунок Будинку малютки № 1, який знаходиться по провулку Маячному в м. Одесі. Позивач у судове засідання не з'явився, при цьому, у доповненнях до позовної заяви (а.с. 54-55) просив справу розглядати за його відсутністю, оскільки через бездіяльність відповідача має погане самопочуття. Представник відповідача Капелюшна О.Б. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, вважає, що відповідачем належним чином розглядались та надавались відповіді на численні звернення позивача, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, представник зазначив, що позовна вимога щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу вже розглядалась Київським районним судом м. Одеси у позові [PERSON] до ГМЦ ЧАМ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Також представник відповідача пояснив, що питання законності наказів про звільнення позивача та поновлення його на роботі були предметом розгляду Київського районного суду м. Одеси, який своїм рішенням від 03 лютого 2009 року у задоволенні позову [PERSON] відмовив, підтвердивши законність його звільнення. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з обставин викладених у позовній заяві та змісту позовних вимог, позивач звертаючись з даним позовом до суду просить стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн., які були завдані позивачу у зв'язку з бездіяльністю відповідача щодо не скасування неправомірних наказів начальника Гідрометцентру Ситова В.М. № 20 та № 20/1 від 04 вересня 2008 року про звільнення позивача з роботи. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, питання законності наказів про звільнення позивача з роботи та поновлення його на роботі були предметом розгляду Київського районного суду м. Одеси, який своїм рішенням від 03 лютого 2009 року у задоволенні позову [PERSON] відмовив, підтвердивши законність його звільнення. На даний час вказане рішення суду набрало законної сили. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно вимог ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При цьому, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в. п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, зокрема щодо заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу, протиправності дій службових осіб відповідача і яких саме та наявності причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діяннями вказаних осіб та їх вини в заподіянні шкоди, розміру такої шкоди, як моральної, так і матеріальної, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України та

Outcome: dismissed