Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання договору недійсним в якому вказував на те, що йому на праві власності належала квартира [ADDRESS], що в м. Києві. 12.04.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування відповідно до умов якого, позивач подарував, а відповідач прийняв в дар вищенаведену квартиру. Вказуючи на те, що зазначений вище договір дарування, фактично мав на меті укладення договору довічного утримання враховуючи вік та стан здоров'я позивача, просив визнати його недійсним, оскільки відповідач відмовляється від належного утримання позивача, хоча має це робити. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та пояснили, що позивач є тяжко хворим, а відповідач є його сином. При настанні необхідності в отриманні від відповідача допомоги, позивач отримав відмову чим було порушено права позивача та умови домовленостей між останніми. З цих підстав позовні вимоги позивач та його представник вважали правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що позивач достеменно знав про правову природу укладеного між сторонами правочину, був ініціатором його вчинення та мав на меті відчужити належне йому майно, оскільки обвинувачувався у скоєнні злочину, відповідальність за який, також передбачає конфіскацію всього належного йому майна. Крім цього зазначав, що на момент укладення договору дарування він знав про те, що відповідачу нещодавно виповнилося 18 років та він є студентом денної форми навчання, навчання здійснює на платній основі за рахунок позивача, оскільки немає свого особистого доходу. Відмітив, що позивач є керівником приватних підприємств та постійно має справу з договорами, тому не міг неправильно сприймати характер спірних правовідносин та правову природу договору дарування. Також просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Третя особа, яка була допитана в якості свідка пояснила, що вона на момент вчинення оспорюваного правочину була дружиною позивача та є матір'ю відповідача. В квітні 2011 року позивач сам запропонував подарувати відповідачу спірну квартиру та отримав від неї на це згоду, оскільки спірна квартира на момент укладення договору дарування була їх спільною сумісною власністю. Жодних вимог до відповідача, в момент укладення оспорюваного правочину позивач не висував, тому вона ставилася до цього правочину як бажання батька зробити подарунок сину. Крім цього вказувала на те, що в неї з відповідачем був спільний приватний будинок і позивач казав про те, що в спірній квартирі буде проживати відповідач, а вони переїдуть проживати в приватний будинок. Відмітила, що на її точку зору позивач звернувся до суду із вказаним позовом лише тому, що вона вирішила поділити інше спільне майно подружжя, оскільки шлюб між ними було розірвано, а позивач створив нову сім'ю. Вислухавши пояснення учасників, допитавши свідка, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, за позивачем на праві власності була зареєстрована квартира [ADDRESS], що в м. Києві (далі - спірна квартира). Дана обставина підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами. 12.04.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування відповідно до умов якого, позивач подарував, а відповідач прийняв в дар спірну квартиру. В лютому 2015 року позивач звертаючись до суду із позовом до відповідача вказував на те, що він не є фахівцем у галузі права та неуважно ознайомився із текстом договору, враховуючи його вік, стан здоров'я та особисті домовленості із відповідачем. У зв'язку із наведеним, був впевнений, що укладає договір довічного утримання, який повинен виконуватися відповідачем. Враховуючи невиконання відповідачем домовленостей з ним та необхідність позивача в отриманні від відповідача допомоги вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним на підставі ст. ст. 229, 235 ЦК України у зв'язку із тим, що він був вчинений внаслідок помилки та для приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили. З такими висновками позивача, суд погодитися не може виходячи із наступного. 23.11.1991 року між позивачем та третьою особою було зареєстровано шлюб. Від зареєстрованого шлюбу вони мають дитину - відповідача по справі. Заочним рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17.01.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що спірна квартира була об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу - квітні 2004 року. Зазначив, що в квітні 2011 року позивач запропонував подарувати спірну квартиру відповідачу, а оскільки вона була об'єктом спільної сумісної власності, [PERSON] повинна була надати згоду на вчинення такого правочину. Така згода була нею надана, тому й було вчинено договір дарування спірної квартири. Пояснила, що вказаний позов позивач подав тому, що вона в липні 2014 року звернулася до Вишгородського районного суду Київської обл. із заявою про поділ спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Вишгородського районного суду Київської обл. від 16.01.2015 року позовні вимоги було задоволено та визнано за [PERSON] право власності на ? садового будинку, який знаходиться в с. Новосілки Вишгородського району Київської обл. До моменту ухвалення вказаного рішення, позивач не мав жодних претензій до оспорюваного договору. В судовому засіданні було встановлено, що позивач має вищу освіту, на момент звернення до суду із вказаним позовом створив нову сім'ю та працює на керівній посаді товариства. З пояснень позивача вбачається, що він ініціював дарування спільної квартири, оскільки до укладення оспорюваного договору підозрювався у вчиненні злочину, відповідальність за який, передбачає також конфіскацію всього належного йому майна. Тому вказаний правочин було вчинено ним з метою уникнення конфіскації спірної квартири. Крім цього вказував на те, що він розумів зміст та правову природу оспорюваного договору. Зі змісту ч.7 оспорюваного договору вбачається, що дарувальник та/або обдаровуваний стверджують, що: розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки по договору; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); особи, що підписують цей договір, володіють українською мовою, що надало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність договору. Таким чином суд приходить до висновку про те, що пояснення, які було надано позивачем в судовому засіданні відповідають змісту ч.7 оспорюваного договору. Аналогічні свідчення було надано допитаним в судовому засіданні свідком [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що оспорюваний правочин насправді є договором довічного утримання, оскільки ним не зазначено жодного виду матеріального утримання, яке відповідач зобов'язаний був робити та про що не вказано в договорі дарування. Крім цього не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідач ухилявся від виконання взятих обов'язків, оскільки позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він взагалі до нього звертався з такою вимогою. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed