Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою в якій просив визнати за ним право приватної власності на квартиру [ADDRESS]; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; зобов'язати Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції (Україна, м. Харків, вулиця Короленка, 16) внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. В процесі розгляду справи позивач подав заяву про залишення без розгляду вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та зобов'язання Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (Україна, м. Харків, вулиця Короленка, 16) внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та остаточно просив лише визнати право власності на спірну квартиру. Свої позовні вимоги позивач, посилаючись на 317, 396, 393 ЦК України, мотивував тим, що договір на підставі якого він відчужив квартиру визнаний недійсним, судове рішення про визнання договору недійсним набуло законної сили, однак іншим шляхом відновити своє право власності позивач не має, оскільки визнання договору недійсним не тягне автоматичного відновлення попереднього запису щодо власника квартири в державному реєстрі прав на нерухомість відновлення, тому він позбавлений в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Відповідач до суду не з'явилася, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується судовою повісткою, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа в судове засідання з'явилася та просила винести рішення відповідно до діючого законодавства. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними , суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів , якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача і ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Між позивачем та відповідачем 10 листопада 2006 року був укладений договір дарування квартири [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року, позов задоволено. Визнано недійсним спірний договір дарування квартири, укладений 10 жовтня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 4-257. Згідно із ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2014 року у відкритті касаційного провадження на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 березня 2014 року було відмовлено через те, що доводи касаційної скарги, додані до неї матеріали, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права при їх ухваленні. Суд приходить до висновку, що між сторонами по справі склалися цивільні правовідносини щодо захисту права власності шляхом визнання права власності за стороною договору, який визнаний судом недійсним. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якого приєдналася Україна 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України) Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.7 ст.319 Цивільного кодексу України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадку і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 396 ЦК України, ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні обґрунтовані та підлягають задоволенню позовних вимог.

Outcome: approved