Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № Г17.100.70315 від 22 грудня 2007 року в розмірі 46 646,83 гривень, зокрема 11 677,8 гривень - прострочений борг, 25 524,82 гривень - прострочені проценти, 92,15 гривень - строкові проценти, 7 122,06 гривень - прострочена плата за обслуговування кредиту. Позов мотивує тим, що 4 січня 2008 року між позивачем, який є правонаступником ПАТ «Плюс Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № Г17.100.70315, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 11 990 гривень, зі сплатою 19,1 % річних від залишкової суми кредиту та плату за кредитне обслуговування в розмірі 0,9 % щомісячно від початкової суми кредиту, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Останній платіж відповідачем здійснено 8 лютого 2011 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останньої. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 16, 525, 526, 530, 611, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Представник позивача Семенюк С.Я., який діяв на підставі довіреності від 8 січня 2014 року в судове засідання не з'явився, подав заяву, згідно якої позовні вимог підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводити без його участі, у випадку неявки відповідач відносно постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання 5 та 17 березня 2014 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Дослідивши та перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. В судовому засіданні встановлено, що 4 січня 2008 року між позивачем, який є правонаступником публічного акціонерного товариства «Банк Плюс» і відповідачем було укладено кредитний договір № Г17.100.70315 (а.с. 4, 7-9), згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 11 990 гривень, що підтверджується ордером-розпорядженням № 1 (а.с. 6), зі сплатою 19,1 % річних від залишкової суми кредиту та платою за кредитне обслуговування в розмірі 0,9 % щомісячно від початкової суми кредиту, з погашенням кредиту та процентів у вісімнадцяти щомісячних внесках до 4 дня/числа кожного місяця, при чому перші 17 внесків у рівній сумі 879,24 гривень, а останній внесок - 879,55 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Взятих на себе зобов'язань відповідач не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 46 646,83 гривень, зокрема 11 677,8 гривень - прострочений борг, 25 524,82 гривень - прострочені проценти, 92,15 гривень - строкові проценти, 7 122,06 гривень - прострочена плата за обслуговування кредиту, що стверджується розрахунком заборгованості станом на 10 грудня 2013 року (а.с. 3). Вказаний розрахунок складений у відповідності до умов кредитного договору та вимог ЦК України, відповідачами не заперечувався. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору № Г17.100.70315 від 4 січня 2008 року, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов'язань. У зв'язку з наведеним з відповідача на користь позивача слід стягнути 46 646,83 гривень. При цьому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені останнім судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складаються з 466,47 гривень - судового збору.

Outcome: approved