Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь суму основного боргу у розмірі 36000 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних від простроченої суми у розмірі 1170 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] покликається на те, що 11.05.2018 року ним було надано позику [PERSON] в розмірі 36000 грн на строк до 21.05.2018 року. Проте, відповідач ухиляється від повернення суми боргу. У зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. В подальшому у судове засідання не з`явився. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, а також оголошенням, розміщеним на сайті суду. Не подав відзив на позовну заяву. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення у зв`язку із наступним. Судом встановлено, що 11.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 36000 грн., що стверджується борговою розпискою від 11.05.2018 року, а також Договором позики від 11.05.2018 року, складеним та посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Романюк М.І. Згідно з укладеним договором, [PERSON] зобов`язувався повернути грошові кошти в розмірі 36000 грн до 21.05.2018 року. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 36000 грн підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, щодо вимоги [PERSON] про стягнення 3% річних від простроченої суми суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 зазначено, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 1170 грн 3% річних від простроченої суми. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід також стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved