Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди у розмірі 42500,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.09.2019 року інспектор патрульної поліції Швець В.Б. виніс відносно нього постанову про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 644887, відповідно до якої його було звинувачено в тому, що він по [ADDRESS] , порушив правила дорожнього руху, а саме вимог п.8.7.3 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.122 КУпАП. Вказану постанову він оскаржив у встановленому законом порядку і рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 09.10.2019 року у справі № 466/7678/19, відмовлено йому у задоволенні позовних вимог до поліцейського Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Швеця В.Б. про визнання протиправною та скасування постанови серії ДП18 № 644887 від 20.09.2019 року. Вважаючи рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09.10.2019 року у справі № 466/7678/19 таким, що прийняте внаслідок неповного з`ясування обставин справи, він оскаржив вказане судове рішення до суду апеляційної інстанції. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року, скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.10.2019 року у справі № 466/7678/19 та прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПР18 № 644887 від 20.09.2019 року, якою позивача визнано винним за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Внаслідок протиправного притягнення до адміністративної відповідальності йому була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звернувся із даним позовом до суду. Заподіяння моральної шкоди полягало у приниженні його честі та гідності, як професійного водія зі стажем більше 17 років; у порушенні перед потенційним роботодавцем його ділової репутації як водія, що завжди дотримується Правил дорожнього руху; у спричинених моральних переживаннях, зумовлених страхом бути повторно притягнутим до відповідальності працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності, у порушенні нормального способу життя, оскільки він був змушений шукати адвоката для представництва власних інтересів у суді, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань у справі. З урахуванням вимог розумності та справедливості, а також характеру вчиненого правопорушення, глибини його душевних переживань та ступеня порушення його нормального способу життя, тривалістю розгляду справи, вважає, що такими діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 42500,0 гривень. Відповідач - Департамент патрульної поліції подав відзив на позов згідно якого вбачається, що реалізація позивачем свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності працівника поліції в межах адміністративного провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням його прав. Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду про часткове задоволення позову позивача та скасування постанови про накладення на нього адміністративного стягнення свідчать про реалізацію ним передбаченого КУпАП та Кодексом адміністративного судочинства України права на оскарження процесуальних рішень уповноваженого органу і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статей 1173, 1174 ЦПК України. Твердження позивача, викладені у позовній заяві про заподіяння йому моральної шкоди, яка полягала у цілій низці обставин не забезпечені належними, допустимими, достовірними доказами, а тому до уваги судом братися не можуть. Управління та його посадові особи жодним чином не порушували права позивача, інспектор Управління, який розглядав справу про адміністративне правопорушення виконав обов`язок покладений на поліцейського Законом України «Про Національну поліцію». Сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки судові рішення, якими скасовані постанови про притягнення до адміністративної відповідальності безумовно не встановлюють доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Обґрунтування завдання моральної шкоди не підтверджуються жодними фактичними даними, а ґрунтуються тільки на власних домислах позивача. Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області подало відзив на позовну заяву. Вважає, що позивачем безпідставно залучено в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, оскільки будь-яких спільних прав чи обов`язків у Головного управління Казначейства, як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів по відношення до позивача немає. Сам факт стягнення коштів з Державного бюджету чи органу державної влади не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. В даному випадку лише Казначейство, а не Головне управління Казначейства виступає органом, який здійснює виконання судових рішень по даній категорії справ. При залученні органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог на нього безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. А тому, Казначейство, а не Головне управління Казначейства, яке залучено в якості відповідача може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що лише на Казначейство покладено функції з виконання судових рішень у даній категорії справ. Крім цього, дії/бездіяльність посадових осіб органу державної влади не визнано незаконними, а тому відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди. Одночасно зазначає, що заявник не обґрунтував та не надав належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Також позивач не надав до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути, а тому вважає, що відсутні належні докази завдання моральної шкоди. Відповіді на такі відзиви позивач не подав. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до Шевченківського районного суду м.Львова 21.12.2020 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 23.12.2020 року, справу за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди - передано за підсудністю на розгляд Личаківського районного суду м.Львова. Справа поступила до Личаківського районного суду м.Львова 12 січня 2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18 січня 2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, сторони отримали ухвалу про відкриття провадження та інформацію про права та обов`язки. Ухвалами суду від 16.02.2021 року, 26.03.2021 року та 11.05.2021 року, розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення сторін про дату розгляду справи та відсутністю підтвердження про отримання повідомлення про вручення поштового відправлення а також для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив. Крім того, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області подав клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та вважає за необхідне залучити до участі у справі належного відповідача - Державну казначейську службу України. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.02.2021 року, відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та залучення до участі у справі належного відповідача, оскільки в силу вимог п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України та враховуючи ціну позову, дана справа є малозначною, з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування. Тому, при відкритті провадження суд розглядав таку справу в порядку спрощеного позовного провадження і визнав недоцільним проведення судового засідання та проводив розгляд даної справи без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Що ж стосується клопотання представника відповідача про залучення належного відповідача, то у задоволенні такого відмовлено, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин, суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20.09.2019 року інспектором патрульної поліції Швець В.Б. винесено постанову про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 644887, відповідно до якої позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425,0 гривень. Порушення проявилось в тому, що позивач 20.09.2019 року о 21:15 год. керуючи автомобілем марки «MERCEDES BENZ Е 280», р.н. [NUMBER] , на перехресті вул.Городоцька-вул.Виговського в м.Львові, здійснив рух на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п.8.7.3 «г» Правил дорожнього руху України. Позивач не погодився та оскаржив таку постанову до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 09.10.2019 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.13-14), відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови серії ДП18 № 644887 від 20.09.2019 року. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року, скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 09.10.2019 року у справі № 466/7678/19 та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПР18 № 644887 від 20.09.2019 року, якою позивача визнано винним за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень, а також провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито (а.с.7-12). З метою відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи була завдана моральна шкода та який її розмір. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 вищевказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Закриття справи про адміністративне правопорушення надає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України і статті 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» і не перебуває у залежності від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17. При цьому, у справі 347/1977/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду встановив факт заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок винесення відносно нього постанови про адміністративне правопорушення, яка в подальшому була скасована судом. Повертаючись до\~обставин справи,\~яка розглядається, постановою\~Восьмого апеляційного\~адміністративного суду\~від 11.12.2019\~року,\~скасовано рішення\~Шевченківського районного\~суду м.Львова\~від 09.10.2019\~року у\~справі №\~466/7678/19\~та встановлено відсутність у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021), преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Таким чином, з огляду на преюдиційні факти про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення суд ствердно відповідає на питання про заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності і надалі переходить до вирішення питання про те, чи доводиться зібраними доказами обрахований позивачем розмір моральної шкоди. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. У пунктах 3, 9, 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Крім того, як вказує Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, розгляд справи про адміністративне правопорушення та подальше оскарження постанови не може ототожнюватись з поняттям «перебування під слідством чи судом». Тому, питання про розмір моральної шкоди повинне вирішуватись з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст. Так, у контексті серйозності порушення з матеріальної точки зору мова йде виключно про такі негативні наслідки, як сплата штрафу у розмірі 425,0 гривень. Позивач не подав до суду жодного доказу, який би свідчив, що позбавлення його такої суми матиме виключно негативні та непоправні наслідки для його майнового стану. З нематеріальної точки зору інкриміноване позивачу порушення теж не є серйозним і твердження про приниження його честі та гідності як професійного водія зі стажем 17 років правопорушника є недоречним. У контексті особистих обставин позивача теж немає жодного доказу, який би підтверджував, що внаслідок винесення постанови репутація позивача була непоправно зіпсована. По факту, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами. Відсутність таких доказів свідчить про спекулятивний, а не компенсаційний характер даного позову. Що стосується загального контексту, то насамперед мова йде про рівень економічного розвитку держави. Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини так чи інакше враховує тягар, який буде покладений на державу. Зокрема, у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заяви №846/16 та №1075/16, рішення від 22.05.2018) Суд не присуджував відшкодування моральної шкоди, оскільки надзвичайно велика кількість осіб зазнає впливу мораторію на продаж сільськогосподарських земель, а присудження відшкодування призвело б до нестримного потоку нових скарг. Зрештою, як зазначив Суд у цій справі (п. 155), ситуації, за яких заявник зазнав явної травми, фізичної або психологічної, болю та страждання, стресу, тривоги, розчарування, почуттів несправедливості або приниження, тривалої невизначеності, порушення життя або реальної втрати можливостей, можна відрізнити від тих ситуацій, коли публічне встановлення порушення, якого зазнав заявник, у рішенні, що є обов`язковим для Договірної Держави, само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях, коли закон, процедуру або практику було визнано такими, що не відповідають стандартам Конвенції, цього достатньо для виправлення ситуації (див., наприклад, згадане рішення у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), пункт 57, з подальшими посиланнями у ньому). Аналогічну практику Європейський суд з прав людини використав у справі «Тома проти Люксембурга» (Заява N 38432/97, рішення від 29.01.2001), при розгляді якої зазначив, що сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції за моральну шкоду. З огляду на ці принципи та враховуючи серйозності порушення, особисті обставини позивача, спекулятивний характер цього позову та загальний контекст, суд вважає, що встановлення Восьмим апеляційним адміністративним судом відсутність порушення саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті. А тому, у задоволенні позову суд відмовляє. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в силу вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed