Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить по уточнюючій позовній заяві стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі на день звільнення в сумі 2212 грн. 30 коп., вихідну допомогу при звільнені в сумі 1106 грн. 17 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8077 грн. 65 коп. та 3000 грн. моральної шкоди, а всього в загальній сумі 14396 грн. 12 коп., мотивуючи тим, що з 01.01.2014 він працював у відповідача на посаді електрика за сумісництвом. 04.01.2021 його було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату підприємства згідно п.1 ст.40 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідач заборгував йому заробітну плату за листопад- грудень 2020 року в загальній сумі біля 2218 грн. 90 коп., вихідну допомогу при звільненні в сумі 1106 грн. 17 коп.. Розрахунок з ним до даного часу не проведено. Представник відповідача відзив на позов не надав, хоча своєчасно та належним чином, був повідомлений про відкриття провадження у справі, що підтверджується поштовим повідомленням. Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Позивач працював у відповідача з 04.02.2014 по 04.01.2021 і був звільнений в зв`язку із скороченням штату підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а. с.5). З долученої позивачем до матеріалів справи виписки по картковому рахунку від 14.06.2021 (а.с. 4) вбачається, що відповідач сплатив позивачу заробітну плату 01.12.2020 за вересень 2020 року в сумі 1102 грн. 85 коп., 05.01.2021 за жовтень 2020 в сумі 1109 грн.45 коп.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п. п.6, 20 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз вище зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Такого висновку Верховний Суд дійшов у справі №225/4384/16-ц, що викладено в постанові від 21.02.2019. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано інформації щодо виплати заборгованості по заробітній платі позивачеві, хоча це є його обов`язком відповідно до положень ст.81 ЦПК України, також не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідачем заборгованість по заробітній платі в повному обсязі не погашено до даного часу, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника і середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У виписці по картковому рахунку [PERSON] від 14.06.2021 за листопад - грудень 2020 року відображено нараховану заробітну плату в розмірі 1102 грн. 85 коп. та 1109 грн. 45 за 21 та 22 робочих днів відповідно. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить: (1102,85+1109,45): (21+22) = 51 грн. 45 коп.. З позивачем в день звільнення мав бути проведений розрахунок. Відповідач на час розгляду справи заборгував позивачеві заробітну плату в сумі 2212 грн. 30 коп. (за листопад та грудень 2020 року). Протилежного відповідачем суду не доведено. Відповідно підлягає стягненню сума заробітної плати в межах позовних вимог, а також компенсація за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за час затримки - по 20.08.2021, тобто по день ухвалення рішення, яка складає: 51 грн. 45 коп. (середньоденний заробіток) х 157 (робочі дні з часу звільнення, тобто за період з 05.01.2021 по 20.08.2021 = 8077 грн. 65 коп. (середній заробіток за час затримки по 20.08.2021). Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Таким чином, оскільки позивача було звільнено з підстав, визначених в п.1 ст. 40 КЗпП України, йому мала бути виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 1106 грн. 17 коп. (51,45 грн. - середньоденний заробіток, х 43 : 2 - робочі дні ), яка і підлягає стягненню з відповідача на його користь. Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що винними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки, останній зазнав душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, яка не виплачена в повному обсязі до даного часу, що в свою чергу тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань, часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 3000 грн. 00 коп., враховуючи вимоги розумності та справедливості, приходить до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 840 грн.. В стягнені решти суми моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог за стягнення заборгованості по заробітній платі, допомоги при звільненні, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок в сумі 908 грн., за стягнення моральної шкоди (908х28%)=254 грн. 24 коп. в дохід держави.

Outcome: partial