Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач, звернувся з позовом до відповідачки, при цьому наполягав на зобов'язанні [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком [ADDRESS] Котовського району Одеської області, шляхом вселення позивача в належний йому будинок та прохав про відшкодування йому судових витрат у вигляді сплаченого судового збору. Відповідачка позов визнала частково, а саме: не заперечуючи проти обставин, на які посилався позивач вказувала, що вже через 4 дні після розірвання шлюбу у судовому порядку, позивач вчинив чергову сварку на побутовому рівні (як він це і робив у період їх сумісного мешкання неодноразово, чому вона і зверталася з цього приводу до органів внутрішніх справ) і самостійно залишив своє місце мешкання; вважала, що їх мешкання в одному житловому будинку несумісне, розділити нерухоме майно на дві ізольовані частини неможливо. Визнала, що ключі від житла та вхідні двері вона дійсно поміняла, бо двері, свого часу позивач пошкодив і зараз вона остаточно стала непридатною. З цих підстав просила у позові відмовити. Вислухавши сторін, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що з 13 жовтня 19990 року по 07 грудня 2012 року сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. У цей період сторонами було збудовано житловий будинок по [ADDRESS] Котовського району Одеської області, який 17 січня 2005 року на підставі Свідоцтва про право власності (САА № 025304 від 17 січня 2005 року виданого Виконавчим комітетом Великофонтанської сільської Ради Котовського району Одеської області) було зареєстровано за позивачем. Між тим, рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2014 року (справа № 505/1828/13-ц, провадження 2/505/15/14 року) було здійснено розподіл цього житлового будинку, у підсумку чого за відповідачкою було визнано право приватної власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного житла. Таким чином, оскільки рішення суду має на цей час чинну силу, сторони по справі стали власниками спільної сумісної власності у вигляді зазначеної вище нерухомості, в якій кожна сторона має право на половину ідеальної долі у цьому майні. До того ж, кожна з сторін у встановленому законом порядку зареєстрована у цьому житлі, а тому має право на мешкання в ньому. Крім того, встановлено, що відповідачка з об'єктивних підстав змушена була свого часу поміняти вхідні двері та замок від житла, але при цьому не надала ключів позивачу ( проти чого вона не заперечувала). Доданий, як доказ по справі, акт про відмову передачі ключів від житлового будинку від 19 листопада 2014 року лише підтверджує про взаємонеприємні стосунки між сторонами. Стаття 150 ЖК України, передбачає право позивача, як особи, що має на праві приватної власності частку житлового будинку, користуватися житлом для власного мешкання та мешкання членів його сім'ї, а ст. 155 ЖК України вказує на те, що житлові будинки, що знаходяться у приватній власності громадян, не можуть бути у них вилучені, власник (співвласник) не може бути позбавлений права користування власним житловим будинком, крім випадків, встановлених законодавством України. Судом же встановлено, що позивач у викладених обставинах, змушений мешкати у домоволодінні своєї матері у тому ж населеному пункті і іншого житла не має, а тому - позбавлений права користування власним житлом. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідачки стосовно неможливості сумісного мешкання у одному житлі з позивачем, враховуючи те, що діючим Житловим кодексом України такої підстави для відмови у позовних вимогах позивачу не передбачено (і у разі доведеності обставин). Діючим Житловим кодексом України, зокрема ст. 116, передбачено, крім інших випадків, виселення наймача або членів його сім'ї з житла без надання іншого житлового приміщення за неможливістю сумісного мешкання. Але, на час розглядання справи судом позивач у згаданому житловому приміщенні не мешкає. Між тим, у разі вселення позивача у зазначене житло, сторони мають право здійснювати реальний розподіл належного їм домоволодіння (якщо це можливо), або звернутися до суду з позовом про визначення порядку користування належним їм житлом.

Outcome: approved