Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати розпорядження голови Дніпропетровської РДА №4623-р від 07.11.2008 року та №6298-р від 22.12.2008 року. Також визнати недійсним Державний акт, серія [NUMBER] від 19 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON] та договір купівлі-продажу від 23 березня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Крім того, просив визнати недійсною та скасувати Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,080 га для ведення садівництва, яка розташована на землях Садівничого товариства «Крона» під номером [NUMBER], та розташована на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту Дніпропетровського району Дніпропетровської області та повернути дану земельну ділянку попередньому землекористувачу садівничому товариству «Крона», а також відшкодувати на його користь з відповідача [PERSON] моральну шкоду та судові витрати. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровської районної державної адміністрації, треті особи: Державна реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції, Садівниче товариство «Крона» про визнання недійсними розпорядження, державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, повернення земельної ділянки - відмовити у повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними розпорядження, державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки із наступних підстав. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до норм діючого законодавства, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Так, вимоги позивача щодо визнання недійсними та скасування розпоряджень голови Дніпропетровської РДА є необґрунтованими та безпідставними, оскільки згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. При вирішенні спору суд посилався на положення ст.ст. 116,126,152 ЗК України, та зазначив, що визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа без оспорювання рішення, що надало право на отримання цього акта та визнання дій щодо цього факту незаконними не передбачено законом. Оскільки захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, то визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, суперечить законодавству. Врахувавши сукупність норм чинного законодавства, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем обставин, які б обґрунтовували їх зі сторони норм чинного законодавства та давали суду правові підстави для їх задоволення, а тому вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації з їх скасуванням та Державного акту на право власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Також суд не знайшов підстав для задоволення вимог в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 березня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], оскільки згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу, тому і права на оспорювання зазначеного договору він немає. Посилаючись на положення ст.ст. 328,1212, глави 54 ЦК України, ч. 1 ст. 116 ЗК України, суд прийшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, та в подальшому на законних підставах її відчужила, а відповідачка [PERSON] на законних підставах, а саме на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з дотриманням всіх вимог законодавства, набула право власності на спірну земельну ділянку, тому відсутні будь-які підстави для скасування державної реєстрації права власності за відповідачкою та повернення ділянки садовому товариству. Зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актом, який повинен мати державну реєстрацію (ст. 125, 1-3, 5 ст. 126 ЗК України). Стаття 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює - що державна реєстрація - це офіційне визначення державою факту визнання або переходу прав на нерухоме майно. Оскільки відповідачка має державну реєстрацію прав на земельну ділянку, тому держава визнала за нею права власності. Державна реєстрація речових прав є обов'язковою. Права власності у громадян виникають з моменту державної реєстрації. Суд посилався на положення ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст.ст.79-1,124,125,126,140,152,158 ЗК України щодо правовстановлюючих документів на земельну ділянку та її формування, підстави позбавлення прав на землю, та зазначив, що земельна ділянка [NUMBER] була сформована і стала об'єктом цивільного права з моменту отримання відповідачкою кадастрового номеру. Крім того, суд прийшов до висновку про те, що під час приватизації спірної земельної ділянки не були порушені цивільні права та законні інтереси позивача та інших членів садового товариства, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, передбачені законом, що посвідчують право власності та користування на земельну ділянку на ім'я позивача або третьої особи, та немає доказів про порушення прав та інтересів цих осіб. Суд також не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Суд зазначив, що відповідач [PERSON] своїм діями, щодо отримання акту на право власності на земельну ділянку, який був виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації ніяким чином не порушувала права позивача. Також відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїми діями, щодо укладання договору купівлі-продажу жодним чином не порушували права [PERSON], про що останній особисто зазначає в своєму позові, де вказує, що моральна шкода нанесена йому поведінкою колишнього голови ОК СТ «Крона» [PERSON] Посилаючись на положення ст.1167 ЦК України, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», суд вказав, що зі змісту позовної заяви не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, та якими доказами це підтверджується. Але із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсними розпорядження, державного акту на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки, погодитися не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права, та не відповідають обставинам у справі. Як вбачається із матеріалів справи позивач є членом садового товариства «Крона» із моменту заснування у 1986 році. Згідно виписки із протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації Інституту технічної механіки №1 від 15.01.1987 року було розподілено земельні ділянки у садовому товаристві «Крона» та затверджено список розподілу земельних ділянок між членами товариства. Із цього списку вбачається, що [PERSON] було виділено земельну ділянку №14 (т.1 а.с.7-10). Довідкою профспілкового комітету Інституту технічної механіки НАНУ і НКАУ №11 від 25.06.2008 року підтверджується та обставина, що для розширення садової ділянки, [PERSON] на новій території садового товариства «Крона» ще було виділено і ? частину земельної ділянки [NUMBER] площею 0,04 га, на підставі рішення профспілкового комітету №30 від 10.11.1992 року. Це також підтверджується листом профспілкового комітету від 08.05.2008 року на адресу голови товариства із доданими списками членів товариства (т.1 а.с.11,22-24). Факт користування [PERSON] частиною спірної земельної ділянки [NUMBER] підтверджується копіями членських книжок та фінансовими документами про оплату членських внесків і послуг товариства на обслуговування земельних ділянок (т.1 а.с.7,12-16). Відповідно до державного акту [NUMBER] від 09 грудня 1997 року, виданого садовому товариству «Крона» (Інститут технічної механіки) Новоолександрівською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області, товариству передана у постійне користування земля площею 29,3 га для ведення садівництва. Акт виданий на підставі рішення Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів №16 від 21 лютого 1994 року. Згідно із планом землекористування ця земля складається із двох окремих земельних ділянок. (т.1 а.с.105-109, т.2 а.с.29). Рішенням Новоолександрівської сільської ради від 11 липня 2014 року затверджене фактичне місце розташування двох окремих земельних ділянок СТ «Крона» (т.2 а.с.10). Відповідно до вимог ст.ст. 27,29, а також глави 4 ЗК України 1990 року передбачений порядок припинення користування земельною ділянкою, порядок вилучення земель. В матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази про те, що [PERSON] був позбавлений права користування наданою йому частиною спірної земельної ділянки [NUMBER] на підставах передбачених і главою 22 ЗК України 2001 року, який діє на теперішній час. До теперішнього часу позивач фактично володіє та користується частиною земельної ділянки [NUMBER], а матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач був позбавлений членства у товаристві чи права на частину земельної ділянки, відповідно до вимог статуту товариства. Таким чином, за відсутності доказів належного припинення прав позивача на частину земельної ділянки, його права є порушеними, та підлягають поновленню. Відповідно до свідоцтв про державну реєстрацію юридичної особи та довідок існували як садове товариство «Крона», так і обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Крона» (т.1 а.с.25-26,103-104,175-180, т.2 а.с.32-3398-101). Відповідно до п.3.1 статуту садового товариства «Крона» та п.4.3,6.1-6.3 статуту обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Крона» передбачений порядок набуття членства у товариствах. (т.1 а.с.77-78, т.2 а.с.49-54). В матеріалах справи відсутні докази про те, що саме обслуговуючому кооперативу «Садове товариство «Крона» виділялись якісь земельні ділянки, а сторони не заперечували того, що діяльність обслуговуючого кооперативу пов'язана саме із земельними ділянками садового товариства «Крона». Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 141 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. Оскільки [PERSON] набула право власності на земельну ділянку не у встановленому законом порядку, оскільки ця ділянка раніше була передана іншим особам і не вилучалась у цих осіб із підстав передбачених законом, а тому необхідно визнати незаконними розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації №4623-р від 07.11.2008 року про надання дозволу [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою, та розпорядження №6298-р від 22.12.2008 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0800 га для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Крона». У зв'язку із чим необхідно визнати недійсним Державний акт, серія [NUMBER] від 19 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] [PERSON] набула право власності на земельну ділянку із порушенням встановленого законом порядку, а тому відчуження майна за угодою купівлі-продажу може визнаватись недійсним в судовому порядку. оскільки згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У зв'язку із чим договір купівлі-продажу від 23 березня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати недійсним, визнати недійсною та скасувати Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Доводи відповідачів про сплив позовної давності не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні достовірні відомості про те, що позивач раніше 2009 року знав про порушення його прав. Перший позов в інтересах позивача про визнання недійсними розпоряджень та державного акту на землю був поданий прокурором Дніпропетровського району, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.01.13 року було відмовлено у задоволенні позову із тих підстав, що за договором купівлі-продажу власником земельної ділянки стала [PERSON], яка не приймала участі у справі.(т.1 а.с.65-68). За таких обставин, звернення [PERSON] до суду із позовом вже у 2014 році, відповідає вимогам ч.1 ст.261, ст.264 ЦК України. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в іншій частині, оскільки не має підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідно до вимог ст.1167 ЦК України. Такі ж положення передбачені у роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)». Також відсутні підстави для задоволення позову в частині передачі земельної ділянки садовому товариству «Крона», відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, оскільки товариство таких вимог не заявляло, а у позив заявлений фізичною особою, яка діє у своїх інтересах, а не інтересах товариства. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України необхідно стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 243,6 гривні (т.1 а.с.2).

Outcome: partial