Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, індексації за прострочення її виплати та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що він працював у Державному вищому навчальному закладі «Херсонський державний аграрний університет» та звільнений з посади доцента кафедри генетики та розведення с/г тварин ім. В.П.Коваленка на підставі наказу від 28.12.2015 року № 782/3. Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060-ХІІ (в редакції станом на 2013 р. 2014 р.) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплата вказаної щорічної допомоги на оздоровлення не обумовлена жодними додатковими обставинами, у тому числі наявністю чи відсутністю фінансування. У 2013-2014 рр. та по день звільнення така допомога позивачу не виплачувалась, у звязку з чим вважає, що має право на стягнення вказаної допомоги, а також індексації у звязку із несвоєчасною виплатою та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» на користь [PERSON] суму невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 5099,00 грн.; суму індексації за прострочення виплати допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 3246,39 грн. до моменту звільнення [PERSON] 12.01.2016 року; компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі середнього заробітку за час прострочення з 13.01.2016 року по день прийняття рішення у справі за даним позовом з розрахунку середньоденного заробітку 210,67 грн. за один робочий день та судові витрати.\~\~\~ Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.04.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Представником відповідача до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що в розумінні Конституції України, бюджетного законодавства, законодавства України «Про освіту» та «Про вищу освіту», цивільного та господарського кодексів, ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» є юридичною особою публічного права, та розпорядником бюджетних коштів, а не уповноваженим органом державної влади і тим більше державою. Університет як створена державою юридична особа не може відповідати за зобовязаннями держави. Гарантії держави реалізовуються виключно через органи державної влади. Університет як розпорядник бюджетних коштів не в праві виконати зобовязання держави ще й з урахуванням норм та положень Бюджетного законодавства, а саме ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобовязання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобовязань минулих років, взятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Згідно з вимогами підпункту «б» пункту 2.9 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №309 від 02.03.2012 року, органи Казначейства не реєструють фінансові зобовязання у разі, зокрема, відсутності у розпорядника бюджетних коштів бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. При прийнятті рішення про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно враховувати не тільки норми ЗУ «Про освіту», яким визначено таку гарантію держави, а й належність відповідача та наявність бюджетних асигнувань у розпорядника коштів. У звязку з чим вважають, що у 2013, 2014 роках у відповідача не було правових підстав для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки такі видатки бюджету не були передбачені кошторисом, який в свою чергу затверджується та фінансується власником державою, в особі уповноваженого органу виконавчої влади Міністерства аграрної політики та продовольства України у 2013 році та Міністерства освіти і науки України у 2014 році. Виходячи з граничних сум затверджених кошторисами на 2013, 2014 роки, виплата матеріальної допомоги працівникам на оздоровлення унеможливлювалась відсутністю бюджетних асигнувань. Крім того, вважають, що позивачем пропущено строки звернення до суду. Позовні вимоги про стягнення компенсації та індексації не підлягають задоволенню оскільки вони є похідними від основної, проти якої вони заперечують. Позивачем до суду надано відповідь на відзив, відповідно до якої підтримав свої позовні вимоги та додатково пояснив, що допомога на оздоровлення передбачена ЗУ «Про оплату праці» та «Про освіту» як обовязкова, відповідач не мав права в односторонньому порядку вирішувати питання про її невиплату або виплату не у повному обсязі. Доводи відзиву жодним чином не спростовують доводів позову. Щодо посилань відповідача про порушення строків позовної давності, пояснив, що вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення у будь-якому випадку є грошовими, а тому строки позовної давності не поширюються на них відповідно до ст. 238 КЗпП. Доводи відповідача щодо порушення строків позовної давності є необґрунтованими. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У звязку з чим, вимоги про стягнення компенсації та індексації підлягають задоволенню. Представником відповідача до суду надано заперечення на відповідь на відзив проти позову, в яких просить застосувати наслідки пропущення процесуальних строків до заяви про збільшення позовних вимог та відповіді на відзив та відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 01.09.2006 року по 12.01.2016 року у Державному вищому навчальному закладі «Херсонський державний аграрний університет». Наказом від 26.09.2014 року № 453/3 [PERSON], доцента кафедри генетики та розведення с.-г. тварин ім. Коваленко В.П. звільнено 01.10.2014 року у звязку з невідповідністю займаній посаді п. 2 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.04.2015 року позов [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ №453/3 від 26.09.2014 року про звільнення доцента кафедри генетики та розведення с.-г. тварин ім. Коваленко В.П. [PERSON]; поновлено [PERSON] на посаді доцента кафедри генетики та розведення с.-г. тварин ім. Коваленко В.П. Херсонського державного аграрного університету з 01.10.2014 року; стягнуто з Херсонського державного аграрного університету на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 21243,37 грн. В решті позову відмовлено за необґрунтованістю. Наказом від 27.04.2015 року №229/3 [PERSON] поновлено на посаді доцента кафедри генетики та розведення с.г. тварин ім. В.П.Коваленко з 01.10.2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24.06.2015 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.04.2015 року залишено без змін. Наказом від 28.12.2015 року №782/3 [PERSON] було звільнено з посади доцента кафедри генетики та розведення с/г тварин ім. В.П.Коваленка Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» у звязку з відмовою від роботи внаслідок зміни умов праці п. 6 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Станом на 2013, 2014 роки держава гарантувала педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки (ч. 1 ст. 57 ЗУ «Про освіту»). Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» запроваджено з 01.01.2001 року виплату допомоги на оздоровлення. У положеннях Законів України «Про державний бюджет на 2013 рік» та «Про державний бюджет на 2014 рік» не зазначено ні про зупинення дії ст. 57 Закону України «Про освіту», ні про припинення таких виплат або про вказівку встановлення порядку та розмірів виплат Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних ресурсів державного і місцевого бюджету. У постанові Верховного суду України від 23.05.2018 року по справі № 637/42/17 визначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Таким чином, відсутність чи не передбачення у кошторисі відповідної бюджетної установи коштів на виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, не звільняє установу від обов'язку по здійсненню відповідних видатків згідно із законодавством та не може свідчити про те, що педагогічний працівник не має права на отримання гарантованої державою допомоги на оздоровлення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 637/42/17. Відповідно до довідки ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» матеріальна допомога на оздоровлення [PERSON] в 2013 році та в 2014 році не нараховувалась. Невиплачена матеріальна допомога на оздоровлення в 2013 році складає 2914,00 грн., в 2014 році 2185,50 грн. Отже, вимога про стягнення невиплаченої допомоги на оздоровлення за 2013-2014 рр. є законною та обґрунтованою, загальна сума допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у вказані періоди становить 5099,50 грн. Виходячи зі змісту вищенаведених норм, [PERSON] як педагогічний працівник, мав законні підстави для отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки у 2013, 2014 роках. У відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2016 року по день постановлення судового рішення. Згідно довідки про доходи [PERSON] на посаді доцента, виданої ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет», позивачу нараховано: у листопаді 2015 року 2731,71 грн., у грудні 2015 року 4852,66 грн. Середньоденна заробітна плата складає 172,37 грн. Статтею 27 цього Закону встановлено, що середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Нарахування виплат при обчисленні середньої заробітної плати, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.2,3,4,8 Порядку). Період вимушеного прогулу становить 709 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 122210,33 грн. Щодо вимог позивача про стягнення індексації за несвоєчасну виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки до моменту звільнення, суд встановив наступне: Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженої постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс інфляції за період невиплати заробітної плати визначається шляхом перемноження щомісячних показників індексу інфляції за весь період прострочення. Оскільки допомогу на оздоровлення мали виплатити протягом року, за який вона виплачується, за початок періоду прострочення виплати позивачем обрано січень наступного року, що слідує за роком невиплати допомоги, а за кінець 12.01.2016 року, яка є датою звільнення позивача. Згідно розрахунку наданого позивачем, індексація невиплаченої допомоги на оздоровлення за 2013 рік (з 01.01.2014 р. по момент звільнення 12.01.2016 р.) склала 2300,73 грн., за 2014 рік (з 01.01.2015 р. по момент звільнення 12.01.2016 р.) 946,39 грн. У звязку з чим просять стягнути суму індексації невиплаченої допомоги на оздоровлення в сумі 3246,39 грн. Однак, судом встановлено, що сума індексації відповідно до розрахунку індексації невиплаченої допомоги на оздоровлення [PERSON] становить 3247,12 грн. (2300,73 грн. + 946,39 грн.), у звязку з чим суд, приходить до висновку, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Посилання відповідача про пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, судом до уваги не приймаються, оскільки при звільненні відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України всі суми: заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Отже, в частині вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, строк позовної давності починається з дати звільнення та невиплати цих сум. Відповідно до ст. 137 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. Окрім того, згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави сума судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Outcome: partial