Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач з 2006 року, постійно, відкрито та безперервно володіє та користується житловим будинком за вказаною адресою. Про попереднього власника будинку позивачу нічого не відомо, за весь час проживання у будинку до нього не мали будь-яких претензій та висловлювали заперечень щодо проживання. З 2006 року та по теперішній час позивач підтримує в належному стані прибудинкову територію та сам будинок. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.03.2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду, окрім іншого, було запропоновано позивачу в строк до 08.04.2020 року додатково надати суду: інформаційну довідку (витяг) - з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку Бюро технічної інвентаризації - щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] ; докази постійного, безперервного та відкритого володіння спірним нерухомим майном; виписки за останні 10 років з по-господарських книг. У встановлений даною ухвалою строк, відзив від відповідача до суду не надійшов. Сторони в судове засідання не прибули, просили проводити судове засідання без їх участі. Відповідач подав до суду заяву, в якій зазначено, що селищна рада не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Так, з Акту підтвердження на предмет фактичного проживання від 12.02.2020 року вбачається, що [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , з 2006 року. З акту підтвердження на предмет фактичного проживання від 04.2020 року (без дати) вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , відкрито та безперервно володіє нерухомим майном з 2006 року. Згідно довідки виконавчого комітету Казанківської селищної ради від 05.03.2020 року №85/14-11, [PERSON] зареєстрований з 05.03.2020 року за адресою: [ADDRESS] . З технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що він виготовлений [PERSON] 22.06.2017 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.03.2020 року № 204437587, відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , відсутні. З титульних сторінок розрахункових книжок за електроенергію та природний газ, вбачається, що вони видавалися [PERSON] в 2015-2018 роках. Як вбачається з квитанцій АТ «Ощадбанк», [PERSON] здійснювалася плата за спожиту електричну енергію в лютому 2017 року та березні 2019 року. З позовної заяви та матеріалів які додані до неї, судом також встановлено, що [PERSON] був зареєстрований з 21.03.2013 року та проживає на теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає наступне. За правилами ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. За роз`ясненнями п.п. 9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування покладається на позивача. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та терміну володіння майном. З огляду на наведені норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки в підтвердження добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності володіння житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , позивачем надано документи, які по своєму змісту є суперечливими та за оцінкою суду, фактично не підтверджують добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном. Судом також враховується що позивачем фактично не надано будь-яких доказів, які підтверджують те, що володіння є добросовісним, та позивач, при заволодінні чужим майном, не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності та є безперервним протягом всього строку набувальної давності, зважаючи на ту обставину, що позивач [PERSON] був зареєстрований з 21.03.2013 року та проживає на теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Суд також звертає увагу, що титульні сторінки книжок за електроенергію та природний газ датовані 2015-2018 роками та факт сплати за спожиту електроенергію в лютому 2017 року та березні 2019 року, не підтверджують факт відкритого володіння спірним нерухомим майном. Враховуючи ту обставину, що саме позивач повинен доводити обставини визначені ним в позовній заяві і суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріплений в ст.13 ЦПК України, оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Крім того, суд вважає, що ухвалою суду від 11.03.2020 року було забезпечено можливість позивача надати додаткові докази на підтвердження своїх вимог і лише часткове виконання ухвали суду є можливим наслідком не доведення обґрунтованості позовних вимог перед судом. Що стосується визнання позову відповідачем, то суд вважає, що оскільки підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, то визнання позову відповідачем суперечить закону, у зв`язку з чим, відмовляє у його прийнятті. Відповідно до ст.141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed