Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу із [PERSON], який був зареєстрований 12.11.1995 року у райвідділі РАЦС м. Жидачів Львівської області, актовий запис №12, та визначення місця проживання трьох неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що протягом трьох останніх років подружнє життя з відповідачкою значно погіршилось, що в кінцевому рахунку призвело до фактичного припинення подружніх стосунків. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи постійно виникають сварки, що також негативно впливає на психічний стан дітей. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання між ним та відповідачкою остаточно припинено. Вважає, що подальшого сенсу зберігати шлюб немає, оскільки вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Відповідачка не приймає участі у вихованні дітей, тікає з дому, не з'являється протягом місяців, йому доводиться розшукувати її, звертаючись до органів МВС. В зв'язку з цим вихованням та утриманням трьох неповнолітніх дітей - синів [PERSON], [PERSON] та дочки [PERSON] займається лише він. Тому просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей з ним за адресою [ADDRESS], мотивуючи таку вимогу тим, що живе в батьківській хаті, його мати активно допомагає йому виховувати внуків. Він працює на умовах трудового договору, що передбачає своєчасну оплату зарплати та надання соціальних гарантій. Старші діти навчаються, молодша - відвідує дитячу установу, облікована в медичних установах. Він постійно слідкує за станом їхнього здоров'я, розвитком, виховує та піклується про них. Відповідачка неодноразово говорила, що має намір забрати наймолодшу дитину, просив суд при визначенні місця проживання дітей врахувати, що відповідачка не має постійної місця праці та відповідно заробітку, емоційно не врівноважена, схильна до вживання алкогольних напоїв та жорстокого поводження з дітьми. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, проводити розгляд справи за його відсутності та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликалась в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Львівська пошта» № 50 (1661) від 14.05.2015р.), але на виклик суду повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, тому суд розглянув справу за відсутності останньої та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник органу опіки та піклування - Стрийської РДА в судове засідання не з'явився, подав заяву, в які просив справу розглядати за його відсутності, позов задоволити. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст.ст.3,11,15,59,60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюбу від 02 березня 2004 року, серії [NUMBER], 12.11.1995р у м. Жидачів, райвідділом РАЦС Львівської області, був зареєстрований шлюб між сторонами по справі, актовий запис №12. Від даного шлюбу у подружжя є троє дітей: сини [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO], що підтверджено копіями свідоцтв про народження [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] (а.с. 8-10). Судом встановлено, що розлад у сім'ї є стійким, сторони протягом тривалого часу разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть; неявка відповідачки в судове засідання свідчить про її байдужість до долі шлюбі та сім'ї, тому суд не вбачає підстав для вжиття передбачених законом заходів для примирення сторін і приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідачки, тому шлюб необхідно розірвати. Частиною 7 ст. 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого державою-учасницею, наприклад при арешті, тюремному ув'язненні, депортації чи смерті (включаючи смерть, що наступила через будь-яку причину, під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призвело до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб). Вище наведені норми міжнародного права в повній мірі знайшли своє відображення в ст. 27-1 ЦПК України. Відповідно до ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. У статті 15 згаданого Закону встановлено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини; у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участі батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду». У статті 14 цього Закону передбачено заборону розлучати дітей з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набуло законної чинності. У п. 18 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч.ч.1,3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1), і що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоровя, в якому вона проживає (ч.4). З акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] в смт. Дашава, затвердженого Дашавським селищним головою 11.03.2015р. та довідки Дашавської сільської ради від 11.03.2015р. № 478 вбачається, що той проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], власником якого є його мати - [PERSON], разом останньою та з трьома дітьми - синами [PERSON] та [PERSON], дочкою [PERSON]; його дружина [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає, її місцезнаходження невідоме; сім'я користуються земельною ділянкою площею 0,38 га (а.с.14,15). Висновком органу опіки та піклування Стрийської РДА про розв'язання спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей від 25.05.2015р., за результатами бесіди з [PERSON], обстеження його житлово-побутових умов, ставлення до виконання батьківських обов'язків визнано за можливе залишити малолітню [PERSON] [INFO] проживати з батьком. Місце проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] згідно з ч.3 ст.160 СК України визначається ними самими. З довідки про доходи № 32 від 11.03.2015р. вбачається, що [PERSON] працює в Стрийському відділенні БМР УБМР «Укргазспецбудмонтаж» ізолювальником; загальна сума його доходу за серпень 2014р. - лютий 2015р. становить 28052,95 грн. Оскільки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] на час розгляду справи досягли 17 та 15 років відповідно, суд не має передбачених законом підстав для визначення їхнього місця проживання, так як це суперечило б вимогам ч.3 ст.163 СК України. Враховуючи наведені вище обставини; беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, який вважав за можливе залишити малолітню [PERSON] [INFO] проживати з батьком; неправомірну поведінку матері, яка ухилилася від виконання свої батьківських обов'язків, суд вважає, що в даному випадку мають місце виняткові обставини, які дозволяють визначити місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з батьком - позивачем [PERSON], оскільки це повністю відповідатиме її інтересам. Оскільки ст.161 СК України передбачено визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а не конкретного місця проживання батьків, суд вважає правильним не зазначати адресу проживання дитини.

Outcome: partial