Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду в обґрунтування якого зазначив, що [INFO] року помер його батько [PERSON] [PERSON] та [PERSON] згідно заповіту від 26.05.2005 року заповіли позивачу належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та предмети побутового користування, цінні папери, грошові внески. В вересні 2013 року позивач дізнався, що відповідач [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка та одержала свідоцтво про право на спадщину, тобто , на думку позивача, порушила його права, як особи, яка має право на спадкування згідно заповіту подружжя, тому просив суд свідоцтво про право на спадщину видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] після смерті [PERSON] визнати недійсним в частині, що стосується ? частини квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав у ньому викладених, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Пояснили, що на момент відкриття спадщини позивач не проживав зі спадкодавцем, та протягом встановленого законом строку не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Письмової заяви про причини своєї неявки та перенесення розгляду справи до суду не надав, тому суд проводить заочний розгляд справи в порядку глави 8 розділу III ЦПК України. Представник третьої особи Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, але надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 30 серпня 2013 року (а.с. 9). За життя на випадок своєї смерті [PERSON] та його дружиною [PERSON] було складено заповіт, посвідчений 26 травня 2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, яким належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], згідно з свідоцтвом про право власності на житло, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів 10.02.1997 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 10.02.1997 року та предмети побутового користування, цінні папери, грошові внески, заповіли позивачу. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Відповідно до вимог ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом всієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач всупереч вимог ст.ст.1268-1270 ЦК України у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернувся, не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто спадщину не прийняв, і відповідно, не є особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] Оскільки позивач не є спадкоємцем після [PERSON], суд приходить до висновку про те, що спірним свідоцтвом не порушено його права чи інтереси, що є підставою для відмови в задоволенні вимог позову про часткове визнання недійсним вказаного свідоцтва. Таким чином, оскільки факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ст.ст.88,89 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed