Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання заповіту недійсним посилаючись на те, що [INFO] року померла його мати - [PERSON]. 15.07.2015 року він подав заяву до 10-тої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері. Від спадщини він не відмовлявся. В кінці жовтня 2015 року він отримав від нотаріальної контори повідомлення про те, що спадкова справа після смерті матері заведена, і про те, що мати за життя склала заповіт на іншу особу, проте даних про особу не зазначено. 01.12.2015 року відповідач влаштувала скандал, і лише тоді він дізнався про те, що на неї був складений заповіт. В січні 2016 року відповідач звернулась до суду з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні квартирою. З даного позову від дізнався, що на [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері. Заповіт складено менш як за два місяці до смерті матері. Його мати тяжко хворіла. З 01.01.1996 року вона була інвалідом ІІ групи пожиттєво. Стан її здоров'я погіршувався, майже постійно вона знаходилась під наглядом лікарів. З 03 квітня по 17 квітня 2012 року знаходилась в урологічному відділені Київського міського клінічного онкологічного центру. Згідно виписки амбулаторної карти № 12606/06 у [PERSON] був венозний застій в легенях, дифузний пневмосклероз, дифузні зміни міокарда. За наслідками біопсії - фіброзна тканина з запальною інфільтрацією, тканина з ознаками коагуляційного некрозу. Останні три місяці перед своєю смертю його матері постійно кололися дуже сильні знеболювальні препарати та інші. Вона практично не виходила з квартири. Саме тому він вважає, що мати не могла в цей час ні підписувати заповіт, ні їхати до нотаріальної контори, вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті. В подальшому подав уточнену позовну заяву, в якій додатково послався на те, що він не мав можливості оскаржити заповіт, так як не бачив його в очі, про його існування не знав. Його мати ніколи не говорила про те, що має намір скласти заповіт на відповідача. Після смерті матері в травні 2015 року відповідач вивезла меблі з квартири, на його вимогу їх повернути, не відреагувала. З цього приводу він звернувся до поліція, яка не відреагувала. Після цього він змінив в квартирі замок. Про наявність свідоцтва про спадщину дізнався з позову відповідача до нього про усунення перешкод в користуванні квартирою. Свої вимоги обґрунтував ст.ст. 203, 215, 225, 1257 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали обставини викладені в позовній заяві та уточнення, позовні вимоги, просили їх задовольнити. Позивач додатково зазначив, що він проживав з матір'ю все життя. З 1996 року мати захворіла, він возив її в онкоцентр, останнім часом лікарі приїздили до неї на квартиру, кололи наркотичні препарати, він писав дозвіл. За двадцять днів до смерті мати насильно вивезли до села. Наркотичні препарати кололи матері десь півроку до смерті. Його дружина була вдома, доглядала за матір'ю - мила, робила перев'язки. Він працював. Терапевт призначив людину, яка приходила робила уколи. Ввечері зателефонувала сестра, яка повідомила про смерть матері та похорони, коли приїхав на кладовище, вже нікого не було. Вважає, що спірний заповіт складено під дією наркотичних препаратів, та під впливом сестри і племінниці. Мати ніколи не питала у нього про нотаріуса, і не просила її до нього відвезти. Він возив мати до лікарів, їй міняли трубочки, катетори. В основному допомогу матері надавав він. Мати могла себе обслуговувати, їй допомагала його дружина та квартирантка, якій мати здавала кімнату. Він, його дружина та мати жили разом. Сестра пропонувала забрати мати, але лікарі категорично забороняли її перевозити. Представник позивача підтримав пояснення позивача, додав, що мати позивача не могла читати дрібний текст. Крім того, їй кололи наркотичні препарати. Зазначили, що клопотання про призначення експертизи для визначення фізичного стану померлої матері на момент складання заповіту заявляти не будуть, не вважають за потрібне. Покази свідків є доказами на підтвердження їх позовних вимог. В судовому засіданні відповідач позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав викладених у запереченнях. Вважала вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та недоведеними. Додатково зазначила, що заповіт на неї був складений ще в 2003 році, але в прізвищі була помилка, і за бажанням бабусі був складений другий (спірний) заповіт. Бабуся не хотіла спочатку їхати до її (відповідача) матері, оскільки позивач знайшов дружину, яка, як підозрювала бабуся, хоче квартиру. До того як забрали бабусю, вона була впала, але позивач не прийшов, не допоміг, їй допомогли квартиранти. Вони з мамою забрали бабусю та її особисті речі - телевізор, ліжко. Препарати, які кололи бабусі, були не сильними. Вони разом їздили до нотаріуса, це було до обіду, препарати кололи в той день після приїзду від нотаріуса. Бажання оформити заповіт було бабусине. Бабуся померла на руках своєї дочки (матері відповідача). Представник третьої особи - Десятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надіслав лист з проханням розглянути справу за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Курило Я.О. в судове засідання не з'явилась, надіслала лист з проханням розглянути справу за її відсутності. У своїх поясненнях зазначила, що нею дійсно був посвідчений заповіт від імені [PERSON] 12.02.2015 року, за реєстровим № 209. [PERSON] відвідувала особисто нотаріальну контору, що вбачається із самого заповіту. Нею було встановлено особу [PERSON] на підставі паспорта громадянина України. З дотриманням Порядку вчинення нотаріальних дій, нею зазвичай проводиться розмова з особою, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії та пояснюються наслідки вчинення певної нотаріальної дії, завжди встановлюється волевиявлення особи. У даному випадку, заповіт був записаний зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і особисто прочитаний [PERSON] в голос та підписаний нею особисто, що і вбачається з самого заповіту. Якби у неї виникали б сумніви щодо особи заповідача, її психічного стану чи відсутності волевиявлення щодо посвідчення заповіту, вказаний заповіт не був би посвідчений. В судовому засіданні були допитані свідки позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача, зазначила, що проживає на Кибальчича з 2013 року. Вона жила з мамою чоловіка, доглядала її. Ніколи не було мови про заповіт на старшу онуку. Мати казала, що квартира буде позивачу та його дітям. Мама була завжди вдома, і не могла скласти заповіт, у неї не було і паспорта, так як його взяли [PERSON] з [PERSON] виправити якусь букву. 17 березня вони (відповідач з мамою) вивезли бабусю з дому. З осені бабуся з квартири не виходила, вона ледь ходила по квартирі. Про перший заповіт не знали. Бабуся їх впізнавала. Позивач як свідок зазначив, що він проживав з мамою. У 2006 році їй поставили діагноз - рак сечового міхура, і з того часу, він з нею жив, возив до лікарів, купував медикаменти. Останній рік мати погано пересувалася про квартирі, їй допомагали ліки, на застосування яких він давав дозвіл. Він працював, а його дружина звільнилась з роботи щоб дивитись за матір'ю. Мати погано бачила навіть телевізор, таксі ніколи не викликала, і сама поїхати до нотаріуса не могла, її туди відвезли. Мати його впізнавала. Свідок [PERSON], подруга позивача, зазначила, що товаришує з позивачем, часто була в гостях. Мати позивача хворіла, була з трубкою. Бабуся їй розповідала, що у неї є старша донька, яка її не провідує. До неї приходила медсестра, приходили бабтісти, які їй читали книжки, бо сама не могла, у неї була велика лупа. Бабуся розповідала, що у її доньки є дім за Києвом, що вона побудувала онуці дім. Казала, що дітям позивача потрібно житло. Бабусі кололи обезболюючі уколи, спочатку перша дружина позивача, потім медсестра. Відносини між позивачем та померлою, були як між сином та мамою. Позивач возив її до лікарні. Завжди біля ліжка були вода, фрукти, було чисто. Вона (свідок) бачила як [PERSON] готувала їжу. В квартирі вона (свідок) бувала на святах. Свідок [PERSON], який є знайомим позивача, зазначив, що знає його з 2000 року, дружать сім'ями. Знає мати позивача, бував у них в 2014-2015 роках десь раз на тиждень. Мати позивача хворіла, до неї приходи з церкви, читали книжки. Замість окулярів у неї була лупа. Один раз позивач попросив його завезти мати до лікарні поміняти катетор. Колись вона йому казала, що хоче залишити квартиру дітям позивача. Останнім часом мати позивача була в поганому стані, казала, що хоче померти вдома. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідків зі сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позов подано до суду 31.10.2016 року. 11.11.2016 року відкрито провадження. В суді встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON]. [PERSON] є онукою [PERSON]. 12.02.2015 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй частку квартири [ADDRESS] [PERSON]. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом КМНО Курило Я.О., зареєстровано за № 209. Заповіт складено зі слів [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та відповідав дійсним намірам заповідача. Заповіт був прочитаний [PERSON] у голос, про що зазначено на заповіті, та нею підписано. [INFO] року [PERSON] померла. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 544/2015 із заявами пропрйиняття спадщини, до Десятої київської нотаріальної контори звернулися [PERSON] - онука померлої, та [PERSON] - син померлої. 13.10.2015 року Десята київська нотаріальна контора повідомила [PERSON] про те, що [PERSON] на випадок смерті склала заповіт на іншу особу. Згідно документів він не є спадкоємцем за заповітом, та не є спадкоємцем на обов'язкову частку за ст. 1241 ЦК України. У разі оскарження заповіту запропоновано надати до нотаріальної контори обґрунтовану письмову заяву, повідомлення про надходження позовної заяви до суду. У разі ненадання відповідних документів, державним нотаріусом буде видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 27.11.2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. По даній справі позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог на ст.ст. 201, 203, 215, 225, 1257 ЦК України, та на ст.ст. 145, 212 ЦПК України (в старій редакції). Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України - заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до статей 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або його частини. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин. Повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ЦК). Тому у визнанні такого заповіту недійсним у судовому порядку необхідності немає (ч. 2 ст. 215 ЦК). Позивач вважає, що спірний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки його мати на момент складання заповіту приймала знеболювальні наркотичні препарати, а тому не усвідомлювала значення своїх дій, вона погано бачила, не виходила квартири, та на неї вплинули його сестра та племінниця. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров'я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Аналізуючи зміст ст. 105 ЦПК України, вбачаться, що для встановлення психічного стану особи, експертиза призначається в обов'язковому порядку. Однак, сторона позивача, яка посилається на те, що в момент складання заповіту 12 лютого 2015 року померла [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, та у позовній заяві і уточненнях зазначала про необхідність проведення експертизи, не заявила клопотання про призначення відповідної експертизи, в судовому засіданні вважала, що експертизу проводити не доцільно, і доказами є покази свідків. Твердження сторони позивача про докази - покази свідків, суд не приймає до уваги, так як воно є хибним, оскільки психічний стан особи може встановити лише фахівець. По даній справі сторона позивача не надала жодного належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Недоведеними є і обґрунтування позовної вимоги статтями 203, 1257 ЦК України. Покази свідків стосовно того, що позивач погано бачила, читати могла з лупою, або, що їй читали книжки сторонні особи - не можуть бути визнані судом належними доказами, оскільки питання щодо фізичного стану, в даному випадку пов'язаного, із зором [PERSON], можуть визначити знову таки - тільки фахівці. Не може бути підставою для визнання недійсним заповіту чи встановлення факту, що заповідач не мала волевиявлення складати заповіт на ім'я відповідача, те, що заповідач [PERSON] була в нотаріальній конторі не одна, а з відповідачем. Таке твердження є безпідставне. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed