Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ майн подружжя, мотивуючи тим, що з 06.07.1990 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON].\~ Під час шлюбу\~ ними було придбано\~ за спільні кошти нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру№165 за адресою: м. Херсон, вул. Дорофеєва,6. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідача.\~ Крім того, у вказаній квартирі було зроблено капітальний ремонт та придбано побутову техніку: (холодильник, мікрохвильову піч, газову плиту,кондиціонер, компютер з монітором, пральну машину та інш.), а також меблі та інші предмети побутового вжитку. Після розірвання шлюбу у спірній квартирі залишись проживати його колишня дружина та донька [PERSON],[INFO], які користуються вищевказаним майном. Вважає, що вказану 1/2 частину квартири [ADDRESS] слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу за спільні кошти та просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв'язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить Дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.61 вказаного Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що відповідно до Рішення Херсонського міського суду Херсонської області\~ від 11.08.2017 року про розірвання шлюбу\~ встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.1990 року до 11.08.2018 року . Вказаним рішенням шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.\~ Судом також встановлено, що відповідно договору купівлі - продажу\~ від 01.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] в м. Херсоні\~ та зареєстрованого в БТІ на імя [PERSON]. Відповідно до\~ звіту про оцінку майна\~ від 28.03.2018 року вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становила 864 435,00 грн. На підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов'язком. Таким чином, виходячи з викладеного, суд вважає можливим\~ задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки відповідачем до суду не надано жодних належних та допустимих\~ доказів, того що вона самостійно придбала за власні кошти вищевказане майно.

Outcome: approved