Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи це тим, перебував у шлюбі з [PERSON], і за час спільного життя з нею має доньку [PERSON], [INFO]. На даний момент донька є повнолітньою, а він є інвалідом 1 групи по загальному захворюванню, у зв'язку з чим перебуває в залежності від інших осіб у виконанні життєво важливих функцій, а розмір отримуваної пенсії є недостатнім для забезпечення необхідного мінімуму проживання та лікування, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на його утримання у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача вказані позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення від обов'язку утримувати батька, обгрунтовуючи його наступним. Відповідач є непрацюючою, з 01.09.2012 року по 30.06.2016 року навчалася у Дніпропетровськом коледжі культури і мистецтв. Під час навчання [PERSON] ніякої матеріальної допомоги їй не надавав, і взагалі до її повноліття ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків. Так, позивач не сплачував аліменти на її утримання за рішенням суду, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на грудень 2011 року у розмірі 14 676,45 грн, від якої останній був частково звільнений також за рішенням суду, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, являючись хронічним алкоголіком, а тому [PERSON]. просить суд звільнити її від обов'язку утримувати та брати участь у додаткових витратах [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що[PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження відповідача та копією свідоцтва про розірвання шлюбу позивача (а.с. 7,35). Позивач [PERSON] є непрацездатною особою, інвалідом 1 «Б» групи інвалідності з загального захворювання, з 01.04.2016 року безтерміново, у зв'язку з чим потребує постійного соціально-побутового догляду (довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 171459, серії 12 ААА, від 14.11.2016 року, а.с.9). У відповідності з довідкою управління Пенсійного Фонду України у Петрівському районі за період з липня 2016 року по березень 2017 року позивачу було виплачено пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання всього на загальну суму 13989,69 грн. При цьому розмір щомісячної пенсії становить з грудня 2016 року 1619,41 грн. (а.с. 120). Відповідач є повнолітньою особою, з 01.09.2012 року по 30.06.2016 року навчалася у Дніпропетровському коледжі культури і мистецтв на бюджетній основі та отримувала стипендію , у розмірі, зокрема, за 1 квартал 2016 року - 2909,41 грн., 2 квартал 2016 року - 2926,83 грн., також вона не забезпечена житловим приміщенням (а.с. 32,40,43,44-48,71). Вказані обставини справи підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], відповідно бабуся та мати відповідача. Як вбачається із змісту позову, він обґрунтований тим , що відповідач є повнолітньою, а потреба матеріальної допомоги позивачу полягає в тому, що він перебуває в залежності від інших осіб у виконанні життєво важливих функцій, а розмір отримуваної пенсії є недостатнім для забезпечення необхідного мінімуму проживання та лікування. Згідно ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Зазначена норма є зобов'язальною , але позивач повинен довести потребу у матеріальній допомозі. Однак позивачем та його представником не надано до суду доказів (належних, переконливих, достовірних) про стан здоров'я позивача та щомісячний розмір понесених ним витрат на лікування. Що стосується витрат позивача насоціально-побутовий догляд, то відповідно до листа начальника управління соціального захисту населення Петрівської районної державної адміністрації, за повідомленням територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Петрівського району, [PERSON] знаходиться на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома на платній основі. Вартість години роботи соціального робітника складає - 22,64 грн. Підопічний вніс плату за соціальне обслуговування: за вересень - 27,17 грн., за жовтень - 31,70 грн., за листопад - 113, грн. При цьому державна соціальна допомога малозабезпеченій сімї [PERSON] склала у 2014 році - 1125,51 грн, у 2015 році - 0,0 грн., у 2016 році - 0,0 грн. (а.с. 99-102). В той же час розмір щомісячної пенсії позивача з грудня 2016 року становить 1619,41 грн., прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць осіб, які втратили працездатність, на 2016 рік встановлено у сумі 1074 грн. Посилання позивача на те, що розмір отримуваної ним пенсії не дозволяє йому забезпечити собі гідне існування , а визначений законодавством розмір прожиткового мінімуму не забезпечує всіх потреб позивача , без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі. Рішення суду не може бути прийнято на припущеннях. Також не було надано до суду жодних доказів, що позивач має скрутне матеріальне становище, а інших переконливих доказів, які підтверджували б викладені позивачем обставини ні позивачем, ні представником позивача до суду не надано. Навпаки, як пояснили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], позивач ремонтував їхнє взуття у себе в квартирі за місцем проживання, за що йому було сплачено кошти у розмірі 120 та 150 грн. відповідно. Також, як пояснила свідок [PERSON], яка проживає по сусідству з позивачем, до нього постійно звертаються люди з проханням відремонтувати взуття. Про це мається навіть оголошення на стіні їхнього будинку. Вказані обставини справи підтвердив і сам позивач у судовому засіданні. Таким чином факт потреби матеріальної допомоги позивачем не доведено, що виключає можливість застосування ч.1 ст. 202 СК України та обов'язок відповідача утримувати свого непрацездатного батька, у зв'язку з чим у задоволенні позову[PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків необхідно відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про звільнення від обов'язку утримувати батька, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 204 Сімейного кодексу України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: 1.Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. 2.Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 3.Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя 4. Батьки зобов'язані поважати дитину. 5.Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. 6.Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. 7.Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р. № 3 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Сплата аліментів на дитину не є належною участю у її вихованні. Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо належного виховання та утримання [PERSON] в період до її повноліття, що підтверджується наступними обставинами. Так, [PERSON] не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини як складову її виховання. [PERSON] з 2003 року тренувалася в Дитячо-юнацькій спортивній школі № 2 м.Дніпропетровська , регулярно приймала участь в чемпіонатах як області так і України, виконала норму кандидата у майстри спорту з художньої гімнастики (а.с.38,39,41,42). Однак розвивати свої спортивні здібності вона не мала можливості у зв'язку з неналежним матеріальним забезпеченням її життєдіяльності навіть в межах встановлених судом аліментів з її батька - [PERSON], які він не сплачував, оскільки після постановлення 25.10.2005 року Петрівським районним судом рішення про стягнення аліментів за період з 16.11.2005 по 31.12. 2008 рік взагалі не сплачував аліментів, за нього по 50 грн. в місяць сплачувала його мати, в результаті чого виникла заборгованість на суму 4391,35 коп., а станом на грудень 2011 року заборгованість становила 14 676,45 грн., з яких заборгованість на суму 9482,10 грн. виникла у зв'язку з інвалідністю позивача з 13.01.2009 року, і від сплати якої він був звільнений частково на суму 6000 грн. рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 18 квітня 2012 року (а.с.36-37 ) Крім цього як пояснили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], їх діти займалися разом з [PERSON] художньою гімнастикою в Дитячо-юнацькій спортивній школі №2 м.Дніпропетровськ, і за період навчання батько [PERSON] жодного разу не забирав дитину з школи, не відвідував її на заняттях, не був присутній на батьківських зборах, мати сама забезпечувала доньку необхідним спортивним інвентарем, фінансувала поїздки на спортивні змагання. Навпаки, коли виникло питання про надання батьком дозволу [PERSON] на виїзд за кордон для участі у спортивних змаганнях, [PERSON] не надав відповідного дозволу. Після цього [PERSON] набула статусу безперспективної спортсменки, яка через неможливість брати участь у закордонних змаганнях, за відсутності дозволу батька на виїзд, не змогла реалізувати себе у спорті та підвела свою команду. Таким чином, на думку суду, своєю відмовою надати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон на змагання у складі збірної Дитячо-юнацької спортивної школи №2, позивач позбавив свою доньку можливості фізичного та спортивного розвитку, перешкодив її доступ до культурних, спортивних та інших духовних цінностей, які вона мала можливість поповнити за кордоном, не виявив інтересу до її внутрішнього світу. Крім цього позивач перебуває на наркологічному обліку у Петрівській центральній районній лікарні як хронічний алкоголік, що є підставою для позбавлення батьківських прав, а отже відповідач через зловживання спиртними напоями, що залежало виключно від нього, не виконував свої батьківські обов'язки, що також перешкоджало йому спілкуватися з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. (а.с. 104). Зазначені вище обставини, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються не інакше як ухилення від виховання дитини, що є підставою для задоволення зустрічного лозову про звільнення від обов'язку утримувати батька. Таким чином, на думку суду,в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про звільнення від обов'язку утримувати батька - задовольнити. Що стосується судових витрат, то враховуючи, що позивач є інвалідом 1 групи, тобто, звільнений від сплати судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати, пов'язані з розглядом справи, віднести за рахунок держави.

Outcome: approved