Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Спецсервіс» про зобов'язання нарахування заробітної плати, стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов'язання подати корегуючі звіти до фіскальних органів, в якому зазначив, що 27.11.2013 року він був прийнятий на роботу та призначений на посаду директора Запорізької обласної філії ДП МВС України «Спецсервіс». Відповідно до п. (а), п. 19 контракту [PERSON] було призначено заробітну плату виходячи з установленого на підприємстві посадового окладу у розмірі 4200,00 гривень на місяць. Відповідно до наказу №9 о/с від 28.08.2017р. [PERSON] було звільнено з посади директора Запорізької обласної філії ДП МВС України «Спецсервіс». На порушення вимог ст. 116 цього Кодексу у день звільнення заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена не була. Позивач зазначає, що контрактом підприємства, що є державною власністю від 27.11.2013 року передбачено розмір місячної заробітної плати у розмірі 4200,00 гривень, а отже заборгованість підприємства перед [PERSON], а саме: 2013 рік - 3720,00 гривень боргу; 2014 рік - 44932,53 гривень боргу; 2015 рік - 50400,00 гривень боргу; 2016 рік - 50400,00 гривень боргу; 2017 рік - 33600,00 гривень боргу. Таким чином, загальний борг з заробітної плати ДП МВС України «Спецсервіс» перед [PERSON] складає 183052,53 грн., яку він просить стягнути суд, а також просить зобов'язати ДП МВС України «Спецсервіс» подати корегуючи звіти щодо сплати ЄСВ до фіскальних органів за період з 27.11.2013 року по 28.08.2017 року. Позивач надав заяву про проведення судового засідання у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, письмових заперечень суду щодо позову не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у спосіб передбачений ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Вивчивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З 27 листопада 2013 року [PERSON] перебував в трудових відносинах з ДП МВС України «Спецсервіс», займаючи посаду директора Запорізької обласної філії ДП МВС України «Спецсервіс», що підтверджується наказом №166/111-о/с від 27.11.2013 року про призначення на посаду, відміткою в трудовій книжці та контрактом від 27.11.2013 року з керівником підприємства, що є у державній власності. Відповідно до наказу №9 о/с від 28.08.2017 року [PERSON] було звільнено з посади директора Запорізької обласної філії ДП МВС України «Спецсервіс» на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, про що в трудовій книжці внесено відповідний запис. За приписом ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно довідки №62374 від 19.10.2017 року, яка видана Запорізькою об'єднаною Державною податковою інспекцією - за 2013 рік виплачена заробітна плата [PERSON] складає 480,00 гривень. За 2014 рік [PERSON] нарахована та виплачена заробітна плата у розмірі 5467,47 гривень. За 2015, 2016, 2017 роки ДП МВС України «Спецсервіс» [PERSON] не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. Вказана заборгованість підтверджується також відомостями про застраховану особу [PERSON] від 20.10.2017 року, що надані Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. А отже, враховуючи відомості Запорізької ОДПІ та Центрального об'єднаного УПФУ м. Запоріжжя, розмір окладу відповідно до контракту від 27.11.2013 року заборгованість відповідача перед [PERSON] становить 183052, 53 грн. Судом встановлено, що всупереч вимог ст. 116 КЗпП України ні у день звільнення, ні пізніше, вказану суму відповідач позивачу не виплатив. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Ухвалою суду від 04.05.2018 року у відповідача була витребувана довідка про наявність заборгованості з заробітної плати [PERSON] за період з 27.11.2013 року по 28.08.2017 року. На виконання ухвали суду витребувана довідка на адресу суду не надходила. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин та вищенаведених положень трудового законодавства, вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати у розмірі 183052,53 грн. суд вважає обґрунтованими і доведеними, у зв'язку з чим в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про зобов'язання відповідача здійснити нарахування заробітної плати та подати корегуючи звіти до фіскальних органів, то суд виходить з наступного. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути вагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту щодо зобов'язання нарахування заробітної плати, то суд рахує, що стягнення заробітної плати забезпечить поновлення порушеного права позивача. Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача подати корегуючи звіти до фіскальних органів, то суд рахує, що позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права щодо отримання заробітної плати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні частини вказаних позовних слід відмовити. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що у задоволенні позовної вимоги про подання корегуючих звітів до фіскальних органів, за яку позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн., було судом відмовлено, то суд вважає за необхідне вказані витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Outcome: partial