Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив визнати поважними пропущення строків позовної давності та стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] (Малоіван, Шведіної, [PERSON]) В.Н. заборгованість за кредитним договором № ZRH0GK00003078 від 31.08.2005 року в розмірі 130 832,02 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 31.08.2005 року між банком та [PERSON] укладений кредитний договір № ZRH0GK00003078, відповідно до умов якого позивач надав кредитні кошти в сумі 205 005 грн., зі сплатою 1,75 % річних з кінцевим терміном повернення 31.08.2020 року. З метою забезпечення виконання зобовязання між сторонами також укладений договір поруки, яким [PERSON] зобовязалась відповідати за виконання обовязків [PERSON] в тому ж розмірі, що і позичальник. Станом на 27.01.2015 року зазначені договори є діючими та заборгованість [PERSON] за кредитом становить 130 732,02 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 8673,74 грн., заборгованість по відсоткам 62 306,89 грн., заборгованість з комісії 25 734,80 грн., заборгованість з пені 34 016,59 грн. Оскільки боржник прострочив виконання зобовязання, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по договору в силу ст.ст. 554, 1049,1050, 1054 ЦК України. Також поновити строк позовної давності просить з тих підстав, що банк звернувся до відповідачів з позовом про стягнення боргу по вказаному кредитному договору ще у грудні 2010 року, однак по справі остаточне рішення апеляційним судом прийняте лише 03.11.2014 року. У задоволенні вказаного позову відмовлено, оскільки невірно розподілені кошти на виконання виконавчого припису нотаріуса. Вважають свої права порушеними, з метою захисту змушені звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив позов задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заявила клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки строк пропущено без поважних причин. [PERSON] в судове засідання не прибула. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заяв, заперечень до суду не надійшло. Доповівши зміст заявлених вимог, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. 31.08.2005 року між банком «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № ZRH0GK00003078, відповідно до умов якого позивач надав кредитні кошти в сумі 205 005 грн., на строк до 31.08.2020 року зі сплатою 1,75 % річних та 0,16% комісії на придбання квартири. З метою забезпечення виконання зобовязання між сторонами також укладений договір поруки, за яким [PERSON] зобовязалась відповідати за виконання умов кредитного договору в тому ж розмірі, що і боржник. Станом на 27.01.2015 року заборгованість [PERSON] за кредитом становить 130 732,02 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 8673,74 грн., заборгованість по відсоткам 62 306,89 грн., заборгованість з комісії 25 734,80 грн., заборгованість з пені за один рік з 28.01.2014 року по 27.01.2015 року 34 016,59 грн. Вказані факти підтверджуються копіями кредитного договору, договору поруки та розрахунком заборгованості. Також в судовому засіданні встановлено, що останній рух коштів по вказаному кредитному договорі відбувся 24.10.2007 року при зарахуванні коштів, отриманих від продажу квартири. У грудні 2010 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою повернення кредитних коштів, однак остаточне рішення по справі прийняте лише 03.11.2014 року апеляційним судом Житомирської області про відмову у задоволенні позову. Відмова суду мотивована тим, що отримавши кошти від виконавчої служби, банк розподілив їх відповідно до вимог п.3.3 договору, порушивши порядок зарахування коштів, визначених у виконавчому написі нотаріуса від 03.07.2006 року. Оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно провести відповідну перевірку правильності зарахування коштів на виконання виконавчого напису нотаріуса, тому у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 57-60). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), тому банк, не отримавши черговий платіж на погашення тіла кредиту, відсотків, комісії після 24.10.2007 року, достовірно дізнався про порушення свого права. Той факт, що банк з 2010 року заявляв безпідставні, як встановлено рішенням апеляційного суду, вимоги до відповідачів не можуть вказувати на поважність причини пропуску позовної давності, тому суд приходить до переконання, що клопотання [PERSON] про застосування наслідків пропуску строків позовної давності підлягає задоволенню з огляду на наступне. Оскільки вказаний позов позивач передав до установи пошти 08.02.2015 року, а договір є діючим до 2020 року, тому обґрунтованими є вимоги банку про стягнення заборгованості по кредиту, по відсоткам за користування кредитом та комісії в межах строку позовної давності, тобто з 08.02.2012 року, та про стягнення пені з 08.02.2014 року. Одночасно, з наданого банку розрахунку неможливо встановити розмір заборгованості по вказаним платежам за визначений період, а суд позбавлений можливості самостійно нарахувати заборгованість, оскільки такі розрахунки потребують спеціальних знань, а експертиза не проводилась. Відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити. Аналогічний висновок висловив Верховний Суд України по справі № 6-116цс13 від 06.11.2013 року у своїй правовій позиції.

Outcome: dismissed